Välkommen!

När Julius Caesar låg döende på golvet i Pompejus teater låg förändring i luften. Alla visste att något var på väg att hända, men ingen kunde ha förutsett vilken händelseutveckling som hade satts i rörelse.
Det skulle ta 27 år av inbördeskrig innan Octavianus blev känd som Augustus år 27 f.Kr. - det år som nu betraktas som det romerska rikets födelse. Den förste kejsaren skulle skapa ritningarna till ett rike som skulle leva vidare i mer än 1 000 år.
I Book of the Roman Empire möter du härskare och ikoner från den ondskefulle Nero till den kristne Konstantin, och du ställs ansikte mot ansikte med de hämndlystna gudarna i den romerska pantheonen. Bege dig till frontlinjen med den hänsynslösa romerska armén och ta reda på hur människor verkligen levde i Medelhavsområdet för 2 000 år sedan.
När du väl har upptäckt vad som fick detta mäktiga imperium att ticka, kommer du äntligen att få reda på vad det var som fick antikens mest berömda stat att falla i onåd och hur det fortfarande lever kvar idag.

INNEHÅLL

100

Upptäck den rika historien om ett av världens mest ikoniska och odödliga imperier

Ny början

6Legenden om RomFölj hur Rom gick från kungadöme till republik till imperium, fram till sin tragiska undergång
16Det romerska imperiets uppkomstTa en titt på hur långt Rom lyckades expandera sina territorier
18Den romerska republikens fallVad utlöste egentligen slutet på Rom som de kände det och början på en guldålder?

Romerska ikoner och kejsare

58

54Dynastierna i det romerska riketFölj maktskiftena i det romerska riket under hela dess existens
58AugustusUpptäck hur Roms första kejsare kom till makten
60CaligulaVar den berömde depraverade kejsaren verkligen galen?
64Agrippina den yngreDet är dags att se över arvet efter en av Roms mest inflytelserika kvinnor
70NeroAvslöja mannen bakom myten - spelade han verkligen fiol medan Rom brann?
76Julia MaesaUpptäck den ikoniska kvinnan som historien glömde bort och följ hennes väg till politiskt inflytande
80HadrianMöt mannen bakom muren
82Konstantin den storeMöt anledningen till att kristendomen till slut accepterades i det romerska riket
86TheodosiernaUpptäck den sista dynastin som lyckades styra hela imperiet

Romerskt liv och samhälle

20Hur romarna levdeUpptäck hur det dagliga livet såg ut i det antika Rom, från klassystemet till bostäder
28De romerska kvinnornas rollerHur såg livet egentligen ut för det täcka könet?
30Inuti en romersk thermaeUtforska badhusen i det antika Rom
32Roms underjordiska världDet antika Rom var fyllt av utsvävningar och brott - dyk djupt ner i det här
38Blod, tarmar och gladiatorerHur höll romarna sig underhållna? Med en hel del blod..
44Cirkus MaximusAllt om Roms berömda kapplöpningsarena
46En dag i livet för en stridsvagnsförareHur såg livet ut för dessa dödsföraktande atletiska våghalsar?
48Vad har romarna gjort för oss?Upptäck de romerska uppfinningar som har förändrat världen

46

6

92

106

38

64

Romerska myter och religion

92Antik romersk religionLär dig allt om romersk hedendom
96En vestalisk jungfrus anatomiMöt prästinnorna som höll den eviga lågan tänd
98Roms stora tolvKom nära och personligt med de romerska gudarna
100Matgudar och andar i skafferietUpptäck hur religionen påverkade det dagliga livet i antikens Rom
106Gudarnas tempelEn ikonisk bedrift av mänsklig ingenjörskonst, upptäck Pantheons många funktioner
108Mytologins jungfrurÄven om deras plats i samhället var obetydlig hade kvinnor en viktig roll i mytologin
114Romerska mysteriekulterUpptäck de hemliga riterna och bisarra ritualerna i den romerska andliga underjorden

Roms militära skicklighet

120Livet i legionenBege dig till frontlinjen för att ta reda på hur livet verkligen var i den romerska armén
124Invasionen av BritannienVad hände egentligen när romarna till slut tog sig över Engelska kanalen år 43 e.Kr.?
128Krisen under det tredje århundradetUpptäck ett århundrade av politisk oro som var så allvarlig att den ledde till inbördeskrig
134De katalauniska slätternaRomarna tog sig an en värre fiende än någonsin tidigare i denna duell med hunnen Attila
138Romarrikets sista stridLångt efter imperiets glansdagar blev förlusten av Konstantinopel dödsstöten för det östromerska riket

Legenden om Rom

Från sin ödmjuka början som ett litet kungarike med krigande förläningar till en av historiens mest imponerande supermakter var Rom en nation för evig tid

Tidag är Rom en vacker turistattraktion som är mer benägen att värd för kameraförsedda än barbariska horder, men under den antika världens tidsåldrar var det världens epicentrum civilisationens epicentrum. Kronjuvelen i en nation som antog alla former av - kungarike, republik och imperium - ett rike så mäktigt att det förändrade historiens ansikte för alltid. I Roms namn och i dess eviga-omdefinierade det principerna och tekniken för krigföring, revolutionerade modern infrastruktur och inledde början av medeltiden.
Aoch som vilken stor supermakt som helst drog den upp sina gränser över hela världen. Från Britannias kalla stränder till den varma sanden i Palestina och Egypten skapade Rom ett imperium som var en syn att skåda, men som också lockade till angrepp vid varje tillfälle. Den antika världen var inte en trevlig plats - full av pest, stormar och krigande stammar från alla hörn av vildmarken - men den var fortfarande en duk på vilken Rom instillerade principerna för sin egen speciella form av civilisation.
Iuppstod från en blygsam början och bildades ur 'gens' eller klaner i Italien, förenade under en ny kung med den ambitiös vision om en större stat. Det var ffrån eldarna i det ursprunget som några av de mest ikoniska romerska koncepten smiddes, inte minst av vilka var den allra första början av senaten, folkets demokratiska röst som tillbringade de närmaste epokerna med att kämpa mot de härskare som skulle komma och gå vid Roms roder.
Asom ett kungarike började Rom forma sig självt som en huvudstad att vara stolt över; grekernas och etruskernas pelare och storslagna design gav upphov till en arkitektonisk känsla som skulle hitta sig själv i allt från kommunala byggnader till de vägar som anlades över hela riket. Kungarnas dårskap ledde snart till att Rom tog en ny form, smidd för en ny tidsålder:denRomerska Republiken. En sen lysande ledstjärna för demokrati byggd på en militär som världen aldrig tidigare skådat - organiserad, disciplinerad och härdad i konfliktens och invasionens namn. Roms legioner blev den hammare som erövrade den kända världen, men de skulle också föra nationen till randen av undergång i en kommande kris.
Demokratin gav Rom storhet, men lämnade det också öppet för mäktiga mäns planer och Julius Caesars handlingar förvandlade nationen till en ny stat, en stat som fokuserade på erövring på nytt. Ett imperium med en kejsare på den högsta posten och en önskan att omforma landet till sin avbild. Som det romerska imperiet blev Rom starkare än någonsin, men trots alla sina innovationer och tekniska framsteg (av vilka många skulle gå förlorade under den kommande mörka medeltiden) skulle Rom försöka styra en värld som förändrades snabbt. Och så skulle dess öde beseglas - ännu ett stort imperium faller i stället för ett annat.

Det romerska riket avser endast en relativt kort period i det antika Roms historia - det existerade som ett kungarike och en republik innan dess

Elementen i det antika Rom

Från religion och konst till användning av slavar och infrastruktur - det antika Rom var ett unikt samhälle som fungerade på sina egna villkor

På många sätt var det antika Rom långt före sin tid. Trots alla av de antika attribut, var Italiens stora hjärnor alltid upptagna att blicka uppåt och framåt. För senaten och Roms många roterande ledare, att förlänga rikets gränserna för riket var av största betydelse. Soldater var den sanna valutan för framsteg, och att erövra nya länder och absorbera deras folk var det bränsle som behövdes för att driva maskinen. Denna cykel fick Roms legioner att svälla och staten började expandera i en skrämmande takt.
Parallellt med denna expansion revolutionerade den tidens ingenjörer den tidens anläggningar. Väldiga akvedukter försåg folket med rinnande vatten och nyasfalterade vägar (krökta för att leda bort regnvatten, inte mindre) länkade riket tillsammans mycket som ett nervsystem i betong. På dessa vägar blomstrade Roms handel och dess mest värdefulla råvara, slavarna, hjälpte den romerska ekonomin att vända (i mycket samma sätt som den skulle i andra imperier under de kommande århundradena).
Slavhandeln var en del av det romerska samhällets hedonistiska struktur och gav näring åt en nationell kärlek till blodsporter. Folket avgudade sina konstarter och njöt av allt från teater till litterära verk. Det var en tid av uttryck, där den verkliga världen sömlöst blandades med en nästan tribalistisk omfamning av gudarna och bönerna.

"Soldater var den sanna valutan för framsteg, och att erövra nya länder var bränslet som behövdes för att driva den maskinen"

Religion

Romarna hade en praktisk syn på religion. Den genomsyrade nästan alla aspekter av deras liv, inte för att de var särskilt fromma, utan för att vidskepelser och ritualer var en del av vardagen. Romarna såg gudarnas arbete i allt de gjorde, och rollen att utföra dessa ritualer återkopplades till samhällets patriarkala struktur. Det var hushållsöverhuvudets uppgift att utföra dagens ritualer och offra till Jupiter eller Saturnus. Samma idé gällde för militären, där man bad till Mars inför en strid.
Den romerska religionen hämtade många av sina element från externa källor. Begrepp från grekiska seder och etruskiska myter flätades samman med romerska ritualer, och böner och offer var mer en naturlig del av livet än ett religiöst element. Religionen var till och med representerad i regeringen - den officiella tillsynen av riter för att motverka dåliga omen och locka till sig välstånd för en ny kejsare föll på det påvliga kollegiet.

Under kejsartiden hade senaten liten makt eftersom kejsaren samlade all regeringsmakt i sitt eget säte

Regeringen

Det antika Rom framkallar bilder av män i vita kläder som diskuterar dagens frågor på Forum Romanum och kejsare som leder arméer med ena handen samtidigt som de avvärjer mordförsök med den andra. I verkligheten levde romarna sina liv under många olika regeringsformer, men senaten höll ut genom dem alla. Senaten bildades år 753 f.Kr. i samband med att det romerska riket bildades och var en produkt av ett djupt patriarkaliskt samhälle. De äldsta och klokaste männen från inflytelserika familjer övervakade stiftandet av lagar, genomförde rättegångar och debatterade för folkets räkning.
Under republikens täckmantel blomstrade den romerska drömmen om ett sant demokratiskt styrelseskick. Senaten steg till sin högsta maktnivå, och genom dess led steg plebejerna (vanliga medborgare). Efter triumviratets uppkomst (där tre män tävlade om makten i regeringen) och det slutliga imperiet var romarna återigen lojala mot en enda man.

En av romarnas största landvinningar var dess nätverk av vägar, varav vissa används än idag

Infrastruktur

För romarna var det lika viktigt att upprätthålla en solid infrastruktur för sitt folk som att genomföra en militär kampanj. Rom - kungadömets, republikens och imperiets kronjuvel - byggdes som ett föredöme för resten av riket, och den romerska regeringen började uppföra byggnader av omsorgsfullt uthuggen sten - den konstnärliga känslan var påtaglig i den romerska arkitekturen.
Romarna kunde inte förväntas leva ett överdådigt liv i sin egen smuts, så de gjorde vad varje nation med självrespekt och företagsamhet skulle göra - de byggde enorma akvedukter som ledde underjordiska källor med färskvatten hela vägen tillbaka till Rom. Dessa underjordiska keramiska rör och överjordiska banor (som ofta fungerade som broar) använde inget annat än tyngdkraften för att föra denna livgivande resurs in i huvudstaden.
Och då har vi inte ens nämnt det hisnande vägnät som byggdes för att ersätta de grusvägar och enkla gränder som etruskerna hade byggt århundradena innan. Med cement och brutna stenar lade romarna Rom i hjärtat av ett enormt nätverk som till och med sträckte sig så långt som till Britannia.

Det fanns gott om andra amfiteatrar och arenor runtom i Rom, särskilt i områdena runt staden

Underhållning

Romarna gillade att fira och byggde därför ofta arenor och amfiteatrar. Colosseum (även känd som den flaviska amfiteatern) byggdes mellan 70 och 80 e.Kr. och visade sig vara Roms mest storslagna nöjescenter. Den hade plats för cirka 50.000 åskådare och hade till och med en gigantisk baldakin som kunde resas ovanför om det italienska vädret skulle bli för mycket.
Colosseum ger oss en inblick i gladiatorstriderna. Det var en nationell favorit, där allt från vanärade soldater till välmusklade slavar sprättade upp varandra för underhållningens skull. Stora slag utspelades ofta på nytt, och professionella kämpar anlitades för att se till att historieböckerna följdes på arenan.
Vagnkapplöpningar var en annan populär underhållningskälla och resultaten kunde ofta bli lika blodiga om en vagn kraschade. Våld var det medel som hade gjort Rom till en supermakt, så det verkade bara passande att dess eget folk skulle få en omättlig blodtörst när det gällde hur de underhöll sig själva.

Militär

För romarna utgjorde arméerna en viktig del av landets expansion och fortsatta säkerhet. Armén var så mäktig att den dominerade västvärlden i över 1.000 år och är ett exempel på organisation och disciplin som fortfarande är en av historiens mest skräckinjagande krafter. De romerska arméerna trodde att de härstammade från krigsguden Mars, och de tog med sig denna känsla av odödlighet in i striderna, vilket gjorde dem till en skräckinjagande syn.
Det fortsatta upprätthållandet av en militär genomsyrade alla aspekter av det romerska samhället. Den informerade den ökande populuskvinnor uppmuntrades aktivt att skaffa många barn för att öka chansen att få pojkar. Unga män förväntades ansluta sig till arméerna och tjänstgöra, medan äldre med erfarenhet av att leda män förväntades ansluta sig till legionerna och göra sin plikt i Roms namn.
Det som skilde romarna från de många barbarer de mötte var deras järnhårda känsla för disciplin. Soldater drillades ständigt i allt från marschformationer till sköldmurar och romerska generaler inspekterade varje del av krigföringen - läger, vapen och taktik var under ständig inspektion och det gjorde den romerska krigsmaskinen legendarisk.

Slavar kunde ha familjer, men alla barn som föddes av en slavkvinna skulle också bli slavar genom ombud

Slaveri

Att äga slavar, som kunde köpas på marknadsplatserna i Rom och i hela riket, var ett tecken på status och makt bland de högt uppsatta familjerna. Unga pojkar eller män var ofta de dyraste, eftersom de kunde användas till så många olika uppgifter. Slavarna kom främst från erövrade länder och eftersom militären nästan ständigt expanderade under republiken fick Rom ett regelbundet flöde av själar.
Siffrorna kring antalet slavar i Rom vid en viss tidpunkt är fortfarande knapphändiga, men man tror att slavarna under imperiets höjdpunkt utgjorde omkring 25 % av befolkningen. Det är svårt att säga hur många slavar en rik familj kunde ha, men man tror att det rörde sig om hundratals.
Antagandet att alla slavar levde ett fattigt liv är en av många felaktiga fakta kring den romerska slavhandeln. Slavar var en dyr investering och de fick ofta mat, kläder och behandlades med omsorg. De som hade en särskild färdighet, t.ex. kockar, var också högt värderade och levde ofta ett bekvämt liv i ett hushåll.

Konst

Romarna var ett mycket uttrycksfullt folk och vi kan se det i den stora mängd mosaiker, skulpturer, krukmakerier och arkitektur som de producerade. I grunden var den romerska konsten en smältdegel av andra kulturer och influenser - grekerna, med sin förkärlek för pelararkitektur och vita stenstatyer, blev ett stort inflytande. Det gjorde även etruskerna, det folk som föregick romarna, med sin förkärlek för väggmålningar och bronsstatyer.
Under den republikanska tiden blev konsten ett sätt att uttrycka sin ståndpunkt. Målningar och väggristningar av militära framgångar beställdes av staten och placerades ut runt om i staden, medan rika män fick sina porträtt förevigade i en byst. De flesta valde att låta åldra sina anletsdrag - detta för att framställa en man som hade gett sitt liv för att stödja staten. Den romerska konsten var ofta en representation av status, särskilt under kejsartiden då den "klassiska" (eller grekiska) stilen återupptogs när kejsarna försökte återknyta till Roms förflutna.

Det romerska riket 753 - 509 F.KR

Rom grundas/Romulus blir kung
753 F.KR
Från att ha varit en rad stridande stammar och klaner förenas de starkaste av dem under den krigiske generalen Romulus. Han installerar sig själv som kung och bildar den allra första inkarnationen av senaten. De äldsta medlemmarna från de mäktigaste och mest inflytelserika gens (klaner) väljs, eftersom Italiens djupt patriarkaliska sammansättning lägger stor vikt vid de äldre manliga medlemmarnas visdom. Omkring 100 medlemmar väljs av Romulus och senaten börjar med att ta hand om den dagliga driften av riket. Tillsammans skriver de landets allra första lagar och bildar de första stående arméerna.

Romulus och hans bror Remus är lika djupt rotade i legender och myter som de är i den faktiska historien

Den romerska arkitekturstilen lever vidare i 1700-talets nyklassicistiska stil som kan ses än i dag

Romulus avlider
Omkring 716 f.Kr. försvinner Romulus mystiskt under en storm. Vissa legender säger att han blev mördad, men verkligheten är att riket inte längre hade någon kung.
716 F.KR

Interimsperioden börjar
716 F.KR
Efter Romulus uppenbara "död" går Rom, på senatens order, in i ett interregnum (ett mellanrum). Detta är en period på ett år eller mindre där den traditionella regeringsformen helt enkelt inte existerar, där en kung har dött men en annan ännu inte har utsetts. Enligt de demokratiska principerna i det romerska riket är det endast senaten eller ett liknande organ som har befogenhet att utse en kung, så under ett års tid styr tio olika män riket, den ena efter den andra. Detta ger senaten den information den behöver för att välja en av dem till nästa kung.

Inte alla mellanrum mellan kungar ledde till en övergångsperiod; den sjätte kungen mördades och hans efterträdare gjorde anspråk på tronen nästan omedelbart

Tullus Hostilius blir kung
Efter ett kort interregnum väljs kandidaten Tullus Hostilius till kung. Till skillnad från sin föregångare är Hostilius en monark som är mer intresserad av erövring än av fred.
673 FVT

Tullus Hostilius avlider
Den krigiske Tullus Hostilius dör efter en regeringstid som innebär att Roms gränser utvidgas som aldrig förr. Hans regeringstid jämförs med Romulus regeringstid.
642 FVT

753 F.KR

716 F.KR

715 F.KR

Numa Pompilius väljs till kung
När interregnum nu är över svär senaten in den sabinska adelsmannen Numa Pompilius som kung. Enligt den romerske historikern Plutarchos föddes Pompilius på dagen för Roms grundande.
715 F.KR

673 F.KR

Numa Pompilius avliderPompilius dör efter en regeringstid då många av Roms religiösa institutioner grundades, däribland många av dess tempel.
673 FVT

Bysans gick från att vara av liten betydelse för Rom till att bli dess huvudstad

Bysans grundas
667 F.KR
Omkring 667 f.Kr. sås de första rötterna till Bysans, en nation som skulle komma att bli en fiende till och en slutlig erövrare av Rom. Enligt legenden grundades staden av byzaserna som seglade från en stadsstat nära Aten som hette Megara. Med sitt läge vid den enda ingången till Svarta havet skulle Bysans växa till en mäktig nation som drevs av sin stadiga handel.

667 F.KR

642 F.KR

617 F.KR

Ancus Marcius har gått bort
Romarnas fjärde legendariska kung, som hjälpte till att bekräfta Numa Pompilius arbete med Roms religiösa infrastruktur, dör.'
617 F.KR

Curiateförsamlingen var en samling vanliga medborgare som samlades enligt romersk lag för att rösta om den nya kungens värdighet

Curiateförsamlingen väljer Ancus Marcius
642 F.KR
Som med många kungar som regerade under den kungliga eran, ägde en interimsperiod rum mellan Hostilius och hans efterträdare. Mellan valet av den nya kungen inrättas en interrex (vilket innebär att en sorts regent utses för att ta hand om riket). Senaten väljer ut lämpliga kandidater innan folket i Rom röstar om vem de vill ska styra dem. Den lagstiftande grupp som utser den nya ledaren, Ancus Marcius, är känd som Curiate Assembly.

Forums centrala byggnad uppförs
600 F.KR
Den kanske viktigaste byggnaden i Roms historia - Forum - blir hemvist för senaten och många av statens viktiga lagstiftningsbeslut. Det är under Lucius Tarquinius Priscus regeringstid som Forum färdigställs. Alla de tidigare kungarna hade gjort någon form av pilgrimsfärd i området, från att dränera det på vatten till att bygga enkla tempel. Priscus bidrag är att den rektangulära huvudbyggnaden byggs och att hela torget asfalteras. Forum blir en symbol för Roms demokratiska hjärtslag. Fler bidrag kommer att göras till det under historiens gång.

Forum Romanum står kvar än i dag och är en av stadens mest ikoniska byggnader

Den romerska monarkin störtas
509 F.KR
Kungens sons våldtäkt av Lucretia blir den tändande gnistan till den politiska krutdurk som har fyllts på i flera år. Folket och senaten har blivit alltmer obekväma med kungens, Lucius Tarquinius Superbus, agerande och hans tyranniska styre. Hans besatthet av arkitektur och byggande har i stort sett tömt den kungliga kassan och hans dåraktiga val av militära kampanjer (som mer bygger på att höja hans status än att förbättra riket) får folket att göra uppror, vilket resulterar i hans exil och avskaffandet av själva monarkin.

Störtandet av monarkin leder till bildandet av republiken

616 F.KR

Äldsta latinska inskriptioner
De allra tidigaste exemplen på skrivet latin går tillbaka till ungefär den här tiden. Det är möjligt att det var då romarna aktivt började nedteckna sina lagar.
600 F.KR

Cloaca Maxima byggs
Under ledning av Priscus byggs det första riktiga romerska avloppet under Roms centrum. Man hade försökt sig på mer primitiva versioner, men detta är den första riktiga versionen.
578 F.KR

600 ÅR FÖRE VÅR TIDERÄKNING

579 F.KR

578 F.KR

575 F.KR

550 F.KR

Tullius bygger stadsmurar
Det första exemplet på en romersk ledare som aktivt arbetar för att skydda staden från fiender är Tullius som börjar bygga murar runt Rom.
550 F.KR

535 F.KR

509 F.KR

Våldtäkten av Lucretia ledde till att hon tog sitt eget liv

Lucius Tarquinius Priscus väljs
Den femte kungen under den kungliga eran, som återigen väljs av folket, är den ambitiöse politikern Lucius Tarquinius Priscus.
616 F.KR

Servius Tullius blir kung
Efter en tid som regent anser senaten att han är en lämplig kandidat och väljer honom till den sjätte kungen (och den andra av etruskisk härkomst).
575 F.KR

Mordet på Priscus skulle komma att utgöra en oroande trend för senare år

Priscus dör i ett upplopp
579 F.KR
Det första exemplet på en romersk ledare som mördas är Lucius Tarquinius Priscus som dör under ett upplopp som organiserats av sonen till den tidigare ledaren Ancus Marcius. Enligt legenden ansåg Ancus Marcius söner att tronen borde ha övergått till dem, så de organiserade ett upplopp bland folket och slog Priscus i huvudet i kaoset. Det sägs att Priscus hustru fann sin man skadad men inte död och utnyttjade tiden till att utse etruskern Servius Tullius till regent.

Servius Tullius skapade nationens finansiella och militära infrastruktur

Superbus son våldtar en patricier
Superbus är redan en djupt impopulär kung, känd för sitt tyranniska styre, och nyheten om att hans son Sextus har våldtagit patricierkvinnan Lucretia är den sista handlingen som får riket att hamna i gungning.
509 F.KR

Servius Tullius blir mördad
535 F.KR
I ett annat exempel på en oroande trend i den romerska tronföljden mördas kungen Servius Tullius efter 44 års styre av sin egen dotter Tullia och hennes make Tarquinius Superbus. Tullius hade varit en populär kung som hade genomfört ett antal reformer. Superbus övertygar senaten om att välja honom till kung ändå och han blir den sjunde (och sista) kungen av Rom. Och så börjar en av de minst populära regeringsperioderna..

Den romerska republiken 509 - 27 F.V.T

Romerska republiken grundas
509 F.KR
Efter att monarkin störtats och Lucius Tarquinius Superbus gått i landsflykt upprättar senaten en ny republik. I denna nya form kommer två ledare att styra i samarbete som konsuler, valda för ett år vardera. I och med republikens bildande ges senaten och det plebejiska rådet nya befogenheter, vilket ger folket mer makt och inflytande över de lagar som styr deras hem. Det beslutas att Rom aldrig mer ska erkänna en kung av Rom och därefter väljs Lucius Junius Brutus och Lucius Tarquinius Collatinus till de första gemensamma konsulerna.

Lucius Junius Brutus till vänster mellan sina lictorer, en typ av livvakt för domare

Senones plundrar Rom
390 F.KR
År 390 f.Kr. drabbas Rom av sin värsta inhemska katastrof när senonerna når fram till staden och plundrar den. Den 18 juli marscherar romarna för att möta senonesernas styrkor, en stor gallisk stam som har invaderat norra Italien. Trots sina vanliga framgångar mot barbarerna blir romarna nästan helt utplånade och lämnar vägen till Rom öppen för senonerna. Senonerna hittar en stad som i stort sett är oförsvarad och fortsätter därför att mörda många av de äldre, bränna byggnader till grunden och plundra allt de kan. Så småningom anländer en romersk general vid namn Camillus med en hjälpstyrka och förgör senonerna.

Romarna måste nästan muta senonerna att ge sig av vid ett tillfälle innan Camillus och hans styrkor anländer

Slaget vid Silva Arsia
Republikanska styrkor möter de som är lojala mot den avsatte och landsförvisade kungen i slaget vid Silva Arsia. Superbus styrkor besegras, men Lucius Junius Brutus dödas i striden.
509 FVT

509 BCe

501 BCe

449 BCe

Äktenskap mellan patricier/plebejer legaliserat
I ett annat steg för att främja den växande känslan av jämlikhet mellan de högt uppsatta patricierna och de vanliga plebejerna legaliseras äktenskap mellan de två.
445 FVT

445 BCe

Romerska soldater får lön
För första gången i Roms historia får de romerska soldaterna äntligen en fast lön. Detta beror på den rikedom som arméns växande lista över erövringar och nya länder medför.
396 FVT

443 BCe

396 BCe

Första plebejiska praetorn vald
Trots de politiska striderna mellan patricier och plebejer väljs den allra första plebejiska praetorn till ämbetet.
337 F.KR

390 F.KR

337 F.KR

293 BCe

Plebejiska rådet får nya befogenheter
Som ytterligare ett bevis på Roms växande känsla av demokrati får det plebejiska rådet (tidigare känt som kuriatsförsamlingen) befogenhet att hjälpa till att stifta romerska lagar.
449 FVT

Tre konsulära tribuner inrättas
Kontoren för de Tribuni militum consulari potestate inrättas. Det är en uppsättning av tre råd som kommer att inneha konsulternas makt för att lösa en maktkamp mellan plebejer och patricier.
443 F.KR

Sabines hade en långvarig rivalitet med staden

Senaten antar diktatorlag
501 F.KR
Trots rikets svåra förflutna med en enda man med för mycket makt, beslutar senaten att det behövs nödlagar för att ge tillfällig högsta makt till en individ i händelse av en kris. Detta är känt som senatus consultum. Inför hotet om en sabinsk invasion väljer Titus Lartius och Postumus Cominius Auruncus den förre till diktator.

Förlusten var betydande för gallerna med cirka 40.000 döda och ytterligare 10.000 som togs som fångar för att säljas som slavar

Romersk folkräkning genomförs
Under och omkring 293 f.Kr. genomför censuren en officiell folkräkning, som visar att Roms befolkning har ökat till cirka 300.000 personer.
293 F.KR

Rom stoppar en gallisk invasion
225 f.Kr
Slaget vid Telamon år 225 f.Kr. stoppar en potentiellt katastrofal gallisk invasion. Rom hade slutit fred med en handfull av de galliska stammarna norr om Italiens gränser. En ny allians av galler verkar dock ignorera detta och börjar flytta trupper in i norra Italien med sikte på Rom. Romerska styrkor under befäl av konsulerna Gaius Atilius Regulus och Lucius Aemilius Papus marscherar till Telamon och besegrar gallerna och utökar det romerska inflytandet.

Slaget vid Arausio
105 F.KRE
Slaget vid Arausio är ett av Roms värsta militära nederlag och markerar en vändpunkt i förhållandet mellan konsulerna. Det leder också till många viktiga reformer. Slaget börjar när en stor gallisk stam, cimbrerna, börjar vandra genom Gallien, vilket orsakar en obalans i hierarkin mellan stammarna. När cimbrerna nu växer i antal anländer två arméer under befäl av konsul Quintus Servilius Caepio och konsul Gnaeus Mallius Maximus för att möta dem. Men taktiska meningsskiljaktigheter mellan de två ledarna får katastrofala följder, och över 100.000 romerska soldater dör.

Nederlaget vid Arausio var en väckarklocka för Rom och ledde till allvarliga reformer

© Karl Hammer

Julius Caesar blir mördad
44 F.KR
Under tiden fram till mordet på Julius Caesar stiger han från att ha varit konsul och medlem av det första triumviratet till att bli landets mäktigaste man. Han är inte, som det ibland felaktigt antas, en kejsare, utan en diktator som har röstats fram till den positionen av senaten år 49 f.Kr. och sedan igen år 45 f.Kr. Senaten röstar igenom en omröstning som gör honom till diktator perpetuoen roll som gör att många senatorer som inte hade röstat för honom fruktar att Caesar kommer att installera sig själv som kung. På Ides of March sätts en konspiration igång som leder till att Caesar förråds av sina allierade och knivhuggs till döds i Pompejus teater.

Caesars död ledde till inbördeskrig och bildandet av kejsardömet

Provinsen Makedonien etableras
Efter en rad långa krig mot stammarna i Makedonien införlivas landet till slut i republiken och blir en provins i Rom.
146 F.KR

Det sociala kriget
Det sociala kriget utbryter när en rad romerska städer (gemensamt kända som latinerna) gör uppror mot den ojämlika fördelningen av markägande och rikedom mellan Rom och dess allierade.
91 - 88 F.KR

225 F.KR

146 F.KR

121 F.KR

105 F.KR

91 F.KR

73 F.KR

59 FÖRE KRISTUS

Första triumviratet bildas
Det första triumviratet, en allians mellan tre av Roms mäktigaste politiker (Julius Caesar, Pompejus och Marcus Licinius Crassus) bildas.
59 F.KR

44 F.KR

30 FÖRE KRISTUS

27 FÖRE KRISTUS

Första / Senatus consultum ultimum/
År 121 f.Kr. utfärdades den första Senatus consultum ultimum av senaten, vilket ger konsul Lucius Opimius nödbefogenheter att besegra Gaius Gracchus styrkor.
121 F.KR

Tredje servilkriget inleds
73 - 71 F.KR
Det tredje och sista slavupproret, som leds av Spartacus, är det enda slavupproret som hotar Roms stabilitet. Ett band av förrymda gladiatorer börjar svälla med slavar som vill känna sann frihet. Under ledning av slaven och gladiatorn Spartacus besegrar de löst beväpnade rebellerna ett antal romerska styrkor innan den romerske befälhavaren Marcus Licinius Crassus krossar upproret.

Spartacus uppror påverkade herre och slav i flera decennier framöver

Provinsen Egypten etableras
Omkring år 30 f.Kr. har Egyptens dominans i Nordafrika försvunnit och landet införlivas med Rom och blir därmed en romersk provins.
30 F.KR

Furstendömet gav sken av en republikansk era, men i själva verket hade Augustus nästan all makt i riket

Augustus utnämns till kejsare
27 F KR
Efter sin farbror Julius Caesars död bildar Gaius Octavius det andra triumviratet med Marcus Antonius och Marcus Lepidus för att hitta hans mördare. Alliansen orsakar ett inbördeskrig. Lepidus drivs så småningom i exil och Marcus Antonius begår självmord efter nederlaget i slaget vid Actium. Augustus, som fortfarande har senatens högsta ämbetsmakt, börjar skapa ett ramverk tillsammans med senaten - början på principatet och själva imperiet.

Det romerska riket 27 F.V.T. - 476 V.T

Romarnas erövring av Britannien
43 E.KR
Före kejsar Claudius kampanj för att erövra Britannia en gång för alla hade romarna haft en relativt sund handelsrelation med stammarna i Britannien sedan Julius Caesars första bosättningar år 55 f.Kr. Catuvellauni har dock tagit över efter Trinovantes som det mäktigaste kungadömet i sydöstra Britannien. Catuvellauni börjar inkräkta på de romerskt lojala Atrebates mark, vilket tvingar Rom att skicka trupper för att pacificera Britannia en gång för alla. Kampanjen för så småningom romarna genom England och in i Skottland.

Storbritannien bidrog med betydande resurser till imperiet, men var en svårkontrollerad provins

Diocletianus införde tetrarkin
293 E.KR
Efter nästan 50 år av kaos, inbördeskrig och delade stater erkänns politikern Diocletianus som kejsare av senaten och inför en ny styrelseform - tetrarkin. Tillsammans med tre andra medkejsare delar han upp det romerska riket i fyra separata stater som ska styras av varje enskild kejsare med ömsesidigt samarbete mellan alla fyra delarna av riket. Konceptet visar sig under en tid vara framgångsrikt, och varje stat har sin egen huvudstad och stående arméer. Men trots nationens gemensamma natur är Diocletianus i slutändan den högste ledaren.

Tetrarkin varade till omkring 313 e.Kr., då de flesta av ledarna antingen hade dött eller mördats

Senaten ger Augustus nya titlar
Som en del av Octavians nya ställning som Roms högste härskare ger senaten honom titlarna Augustus, Majestic och Princeps.
27 F.KR

43 CE

Den stora branden i Rom
Enligt legenden var det kejsar Nero själv som tände den eld som slukade en stor del av Roms infrastruktur. Nero skyller på de kristna, vilket leder till en blodig utrensning.
64 E.KR

60 Ce

64 CE

Colosseum är färdigbyggt
År 80 f.Kr. står den största amfiteatern som någonsin byggts klar i hjärtat av Rom. Den rymmer 50 000 åskådare och blir en symbol för Roms oändliga passion för
för blodiga sporter.
80 E.KR

80 CE

122 CE

Krisen under det tredje århundradet
Det tredje århundradets kris är en halvsekellång period av inbördeskrig och oroligheter när 26 olika kejsare kröns och Rom delas upp i tre olika stater.
235 E.KR

Slaget vid Kartago
Styrkor som är lojala mot de gemensamma kejsarna Gordian I och hans son Gordian II förintas av styrkor som tillhör kejsar Maximinus Thrax. Gordianus I dödas och Gordianus II begår snart självmord.
238 E.KR

165 CE

235 CE

238 CE

260 CE

När pesten var som värst dödade den 2.000 romare per dag

Boudiccas revolt i Britannien
Ett av de största upproren i det romerska Britannien leds av Iceni-folkets drottning Boudicca. Hon leder en styrka på 100.000 man men blir till slut besegrad.
60 E.KR

Den Antoninska pesten slår till
165 E.KR
En av de värsta pandemierna som någonsin härjat i Rom, Antoniuspesten (sannolikt en form av smittkoppor eller kanske en tidig form av mässling), tar livet av över 5 miljoner romare. Man tror att pesten fördes tillbaka med trupper som återvände från Främre Orienten. Pesten, som härjar till och från i cirka 15 år, tar till och med livet av kejsaren Lucius Verus.

Hadrianus mur påbörjas
För att hålla barbarerna i Skottland och norra Britannien stången beordrar kejsar Hadrianus att en mur ska byggas. Den blir känd som Hadrianus mur och finns kvar än i dag.
122 E.KR

Konstantins reformer förändrade Rom för alltid - bland annat infördes ett nytt mynt för att bekämpa inflationen och huvudstaden flyttades till Bysans

Kejsar Valerianus tas till fånga
I en chockartad utveckling för det romerska riket tas kejsar Valerianus till fånga under en strid med det sassanidiska persiska riket. Han dör i fångenskapen.
260 E.KR

Konstantin blir den förste kristne kejsaren
306 E.KR
De kristna hade en besvärlig relation till Roms religion. Faktum är att så sent som under Diocletianus hade det kristna samfundet demoniserats och rensats ut. Allt detta förändras dock när Konstantin - son till en av de första medlemmarna i tetrarkin - blir ensam kejsare. Han börjar reformera det nationella tänkesättet och leder till och med det första konciliet i Nicaea år 325 e.Kr. där en församling av biskopar sammankallas för att skapa ett samförstånd om den moderna kristendomen.

Rom delas upp i två imperier
395 E.KR
Som ett direkt resultat av Konstantins önskan att styra det romerska riket från öster i Bysans, beslutas att riket ska styras av två kejserliga administrationer. Riket delas först upp av Theodosius I på hans dödsbädd, som delar upp riket i det västromerska och det östromerska riket och ger makten till sina två söner. Som ett resultat av detta blir Arcadius augustus av det östra bysantinska riket och hans bror Honorius blir augustus av det västra riket. För romarna är landet långt ifrån delat; i stället ses tanken på två separata regeringar som tar hand om ett land som normen.

Under en tid låg styret av det västromerska riket hos regenten Stilicho innan hans oskicklighet ledde till att han greps och avrättades 408 e.Kr

Roms historia hade slutit cirkeln och monarkin hade återupprättats när det traditionella imperiet föll sönder

Västromerska rikets fall
476 E.KR
Vid mitten av 500-talet är det västromerska riket bara en skugga av sitt forna jag. Kejsarposten ger inte längre den makt och respekt som den en gång gjorde, och imperiet saknar den stabilitet som det bysantinska riket i öster. Den nuvarande kejsaren, Romulus Augustulus, hade installerats av sin far ett år tidigare, men han har inte stöd av folket eller senaten. Detta leder till att den militära befälhavaren Odoacer leder en revolt som avsätter kejsaren och hans installation som patricier. Med stöd av senaten blir han Italiens första kung.

Visigoterna plundrar Rom
För första gången på 800 år lyckas en fiende inta Rom. Staden plundras och bränns nästan ner till grunden av visigoterna under ledning av deras kung Alaric.
410 E.KR

293 CE

306 CE

330 CE

395 CE

410 CE

476 CE

Huvudstaden flyttas från Rom till Konstantinopel
Som ett led i Konstantin den stores systematiska omvälvning av de romerska värderingarna överger han Rom och upprättar sin nya huvudstad Konstantinopel i dagens Istanbul.
330 E.KR

"Imperiet var före sin tid, och inte ens den mörka medeltiden lyckades eliminera dess avtryck"

Den bestående effekten av det romerska riket

Det romerska kungariket, republiken och imperiet var mycket mäktiga, så det är ingen överraskning att se avtrycket av den nationen idag. Från språk till infrastruktur var imperiet en stat som låg långt före sin tid, och inte ens de regressiva åren under den mörka medeltiden lyckades eliminera dess märke.
Latin, imperiets officiella språk, dog inte med riket utan blomstrade i stället. Det antogs som den katolska kyrkans officiella språk och blev ipso facto vetenskapens språk. Det finns i engelska, tyska, nederländska och många andra moderna dialekter.
Våra kalendrar har romarna att tacka för sin struktur och stil - den julianska kalendern, som infördes av Julius Caesar, gjorde året 365 dagar långt och delade in det i 12 månader. Det var också romarna som valde att börja året i januari och lägga till ett skottår vart fjärde år i februari. Romarna införde även sjudagarsveckan, där planeterna bildade sina namn (utom söndagen, som har sitt ursprung i kristendomen).
Romarnas användning av demokrati och forum syns fortfarande i otaliga nationer, medan deras anammande av kristendomen under Konstantin den store bidrog till att säkra Rom som hemvist för den katolska kyrkan. Romarnas användning av avlopp, akvedukter och vägar visade resten av världen hur man bygger varaktig infrastruktur.

© Alamy; Thinkstock

Expansionav imperiet

Hur Rom kom, såg och erövrade: en genomgång av alla de territorier som Rom erövrade genom tiderna

Gallien
Den kanske största av Caesars segrar, belägringen av Alesia, ägde rum år 52 f.Kr. och markerade slutet på det galliska kriget. Caesar hade förskansat sig i fästningen Alesia på en kulle och valde att inte storma fästningen utan istället bygga murar och skyttegravar runt den, vilket i princip skapade en blockad för att svälta ut dem.

5:e århundradet f.Kr

Italienska halvön

4:e århundradet f.Kr

Sudan

Tunisien

Marocko

Södra Frankrike

Spanien

1:a århundradet f.Kr

Norra Frankrike

Grekland

Turkiet

Egypten

1:a århundradet e.Kr

Storbritannien

2ND Century Ce

Dacia (Rumänien)

2:a århundradet e.Kr

Armenien

Thrakien (Bulgarien)

Trebbia
Slaget vid Trebbia var det första stora slaget i det andra puniska kriget, som utkämpades mellan den romerska republiken och Hannibals kartagiska styrkor i december 218 f.Kr. Det var en seger för Hannibal efter att han framgångsrikt provocerat sin motståndargeneral till ett frontalangrepp och oavsiktligt lett sina arméer in i en fälla.

Romerska territorier fram till Caesars död (44 fvt)

Ytterligare romerska territorier fram till Augustus död (14 e.Kr.)

Ytterligare romerska territorier fram till Trajanus död (117 e.Kr.)

Det romerska rikets uppkomst

Hur Rom byggde sitt imperium och förhandlade fram eller erövrade den största befolkningen i någon enhetlig politisk enhet i västvärlden

Dacia
Trajanus inledde sin första kampanj mot det dakiska riket (det område som idag kallas Rumänien) år 101 e.Kr. Han korsade Donaus norra strand och besegrade den dakiska armén vid Tapae. Hans armé led stora förluster och var tvungen att ge sig iväg och omgruppera i ett år innan han återvände och tvingade kung Decebalus att kapitulera efter strider vid Nicopolis ad Istrum och Adamclisi.

"Imperiet nådde sin största utbredning under Trajanus, mellan 1:a och 2:a århundradet e.Kr. och sträckte sig över 5 miljoner kvadratkilometer"

Tunisien
Efter ett framgångsrikt fälttåg i Iberien siktade den romerske generalen Scipio in sig på att erövra Nordafrika, vilket ledde till slaget vid Utica 203 f.Kr. i Tunisien. Efter att fredsförhandlingarna misslyckats lurade Scipio sina fiender att tro att hans arméer belägrade området, innan han marscherade på natten och brände ner fiendens läger.

Makedonien
Rom mötte den antigonidiske kungen Perseus av Makedonien (som härstammade från Alexander den store) i slaget vid Pydna år 168 f.Kr. Med sina överlägsna vapen och rustningar vann romarna lätt och stämplade sin auktoritet längs hela Medelhavet och gjorde slut på Alexanders arv en gång för alla.

Tromerska riket var ett av historiens största imperier, och bestod av territorier i hela Europa, Nordafrika och Mellanöstern. Expansionen av eriket skedde främst under rrepubliken (mellan 509 - 27 F.V.T), innan det romerska riket etablerades. Under denna period i tidenroms kontroll utvidgades från stadens omedelbara omgivningar till att kontrollera större delen av Medelhavsvärlden genom att bilda allianser eller ta territorierna med brutalt våld. Det dröjde inte länge förrän hela den italienska Peninsula var under under kontroll av de republik, och av följande century dess överväldigande dominans hade breddats hela vägen till att omfatta Nordafrika, Spanien och Soch sydöstra Frankrike (Gallien).
I slutet av 1:a cårhundradet BCEvar republiken hade utvidgats till att till att omfatta hela Frankrike, Grekland och större delen av Eöstra Medelhavet. Vid det laget hade dock inbördeskrig brutit ut på grund av interna interna strider, och republikens republikens problem kulminerade med mordet på Julius Caesar - varefter republiken blev empire.
Det exakta datumet för den politiska övergången är föremål för tolkning. Vissa sätter det vid den tidpunkt då Caesar utsågs till diktator feller life år 44 F.V.Tandra när Marcus Antonius och Kleopatra besegrades i slaget vid Actium år 31 F.V.T. Den mest populära åsikten,var dock var dock att republiken tog slut när Octavianus fick extraordinära befogenheter av senaten och antog den prestigefyllda titeln Augustus år 27 F.V.T.
Trots att han födde emen dess dominans i termer av landmassa expanderade inte särskilt mycket under Augustus regeringstid, och när han dog år 14 CEhade hans bidrag främst varit administrativt. Augustus' regim katalogiserade människor och platser inom eriket och visade en detaljerad karta över den kända världen för allmänheten.
Det romerska riket nådde sin största utbredning under Kejsaren Trajanus, mellan den 1:a och 2:a cårhundradet CEoch sträcker sig ut över 5 miljoner kvadratkilometerreoch motsvarade i modern tid 40 länder. Omkring år 476 E.KRbildades ebörjade imperiet att falla sönder. Aven om den östra halvan fortsatte att styra i ytterligare 1,000 år, det västra imperiet kämpaded för att försvara sina gränser och behålla sitt politiska grepp om Wvästvärlden.

© ThinkStock

EUROPA, 133 - 27 F.V.T

Den romerska republikens fall
Romerska republiken

Tidslinje

133 F.KR

Mordet på tribunen Tiberius Gracchus sätter igång en kedja av händelser som slutligen leder till den romerska republikens undergång.
133 F.KR

107 F.KR

General Gaius Marius blir konsul och avskaffar kravet på att äga egendom för att kunna ansluta sig till armén.
107 F.KR

82 F.KR

Efter sitt uppror besegrar Sulla resterna av Marius anhängare i slaget vid Collineporten och säkrar därmed makten.
1 november 82 f.Kr

45 FÖRE KRISTUS

Caesars avgörande seger i Munda, Spanien, avslutar inbördeskriget och gör det möjligt för honom att installera sig som härskare i Rom.
17 mars 45 f.Kr

Sjöslaget vid Actium mellan Marcus Antonius och Caesars arvtagare Octavianus avgjorde den romerska republikens öde

Julius Caesar, som nyligen har utropat sig till diktator på livstid, knivhuggs till döds av en mängd senatorer.
15 mars 44 fvt

Caesars arvinge blir kejsar Augustus efter att ha besegrat Marcus Antonius styrkor fyra år tidigare i den romerska republikens sista krig.
16 januari 27 f.Kr

Vad var det som hände?
Efter århundraden av fred och välstånd, med hjälp av nästan nästan obehindrad expansion över Medelhavet, störtades den romerska Republiken i kris år 133 f.Kr. efter mordet på den populära ämbetsmannen Tiberius Gracchus, ett mord som påstås ha sanktionerats av senaten. De följande åren präglades av social oro när politikerna slogs mot varandra. General Gaius Marius, en framgångsrik militär, tog över posten som konsul år 107 f.Kr.
Efter att Lucius Sulla, Marius kvestor (statskassör), utmanat Marius om makten och därefter gjort uppror mot Rom, inleddes 88 f.Kr. ett skräckvälde där många av folkets representanter rensades ut.
Sulla dog år 78 f.Kr. och ersattes av Gnaeus Pompeius, mer känd som Pompejus den store, som senare skulle ingå i Roms första triumvirat tillsammans med Marcus Crassus och Julius Caesar.
Pompejus och Caesar förskansade sig snabbt på sina respektive positioner, vilket ledde till en rad inbördeskrig som kulminerade i att Octavianus (Caesars adopterade arvinge) blev Roms förste kejsare 27 f.Kr. och därmed inledde slutet på republiken.

Vilka var konsekvenserna?
Den romerska republikens fall bevittnade nedgången av ett demokratiskt system som hade styrt staten sedan den grundades 509 f.Kr. efter att den hatade romerska monarkin hade störtats.
Efter att kungarna hade avsatts infördes titeln konsul, som delades mellan två män. Senaten fick också mer makt och tribuner (ämbetsmän) valdes för att representera folket. Denna styrelsestil förändrades dock i och med republikens fall.
Den sociala oro och militära opportunism som drabbade Rom under första århundradet f.Kr. och som ledde till att Julius Caesar till slut tog makten, satte effektivt stopp för ett styrelseskick som hade lyssnat på folkets önskemål. Och medan Caesars rovgiriga ambitioner skulle leda till hans fall, tog hans arvinge Octavianus snabbt över manteln och etablerade total makt som kejsare år 27 f.Kr. En kejsare skulle styra Rom fram till 476 e.Kr.

Vem var inblandad?

Lucius Sulla
139 - 78 F.KR
Efter att ha konsoliderat makten 82 f.Kr. styrde Sulla som en diktator, rensade ut många förtroendevalda och berövade andra deras makt.

Julius Caesar
100 - 44 F.KR
Efter att ha krossat resterna av Pompejus män i slaget vid Munda tog Caesar kontroll över Rom och blev så småningom diktator.

Kejsar Augustus
63 F.KR. - 14 E.KR
Segern över Marcus Antonius vid Actium gjorde det möjligt för Octavianus att befästa sitt grepp om makten och senare bli Roms förste kejsare.

© Images; Alamy (huvud, Lucius Sulla, 1 november 82 fvt, 17 mars 45 fvt) ,Gett y Images (16 januari 27 fvt)

Hur romarna levde

Alla samhällsskikt befolkade gatorna i det antika Rom, och för de fattigare i samhället var imperiet mycket annorlunda än för dem som stod högst upp i hierarkin

Warbetar hårt, spela hårt. Det verkars vara det mantra som många romare levde sina liv efter. Det finns en allmänt intryck att de Romarna var a välbärgad, vältalig gäng, som hade fantastiska villor och kläder.Men.., det är i sanning bara halva historien. Som i alla samhällen, de normala män och kvinnor som bodde och arbetade i Rom (plebejerna) levde helt andra liv än de som befann sig högst upp i hierarkin (patricians)och bodde i hem som var en helt annan värld än adeln och adeln och eliten eliten och hade olika tillgång till utbildning och hälsa
Idag har de flesta fysiska bevisen på underklassens existens vittrat bort. Deras dåligt byggda hem och oskrivna berättelser har gått förlorade för eftervärlden. Men historikerna har ändå lyckats pussla ihop strukturen i det romerska livhur de åt, vad de hade på sig, var de badade och hur de utbildades.
Vi vet också att rikedom var nyckeln till ett gott liv, även för slavar som fann de kunde samla pengar och ibland köpa sin frihet.

"De vanliga män och kvinnor som levde och arbetade i Rom levde helt andra liv än de som befann sig högst upp i trädet"

Klassresan: hur romarna delades upp

Det romerska samhället var ett komplext system som bestod av en stark social hackordning som gick långt utöver en förenklad dikotomi mellan mycket rika och otroligt fattiga. Vi känner till kejsarnas, senatorernas och ryttarnas privilegierade liv, men den kanske mest spännande klassen av dem alla var plebejerna.
Männen och kvinnorna i de lägre klasserna var imperiets bultande hjärta, men det var få bekvämligheter som deras arbete gav dem, och detta gick inte obemärkt förbi. En stor tvist uppstod mellan patricierna och plebejerna år 494 f.Kr. och den rasade med jämna mellanrum i 200 år. Under det året hotade plebejerna att lämna Rom - ett tillbakadragande av arbetskraft som skulle ha visat sig vara förödande - och eftergifter infördes. Men i romarnas medvetande fanns det fortfarande en skillnad i social status, och ju längre ner i kedjan man befann sig, desto sämre blev livet.
Under plebejerna i den romerska klasshierarkin fanns de frigivna och slavarna. De senare hade inte medborgarskap, medan de förra antingen hade fått sin frihet eller köpt den själva.
Att vara medborgare gav en romare ett relativt bekvämt liv och vissa rättigheter, vilket gjorde det möjligt att rösta, äga egendom, gifta sig lagligt, ingå avtal, stämma och få en advokat i domstolen för att undvika tortyr eller död för alla brott utom förräderi. Kvinnor hade dock ett mer begränsat medborgarskap.

Slav
Utbildade slavar arbetade ofta som lärare eller revisorer och kunde tjäna sina egna pengar. De som var analfabeter eller saknade kunskaper fick utstå hårt kroppsarbete. I samtliga fall var slavarna sina ägares egendom.

Kvinnan
Kvinnor värderades som fruar och mödrar och förväntades gifta sig unga, föda barn och ta hand om hemmet. Deras roll i det offentliga livet var begränsad, men de fick större friheter på 1000-talet e.Kr.

Livet bland klasserna

Hur navigerade patricierna, ryttarna och plebejerna genom det romerska livet i en stad där allt var så mördande?

Om det fanns en social utjämnare i Rom, så skulle den finnas på de offentliga toaletterna, där 95% av den miljonhövdade befolkningen satt, pratade och gjorde sina allra fulaste affärer. Inom latrinen väggarna var romarna som mest nakna, med sina tunikor uppdragna och hukadeöver de stora hålen som skurits iträ eller sten, och deras privatliv var helt bortblåst. De torkade sig om rumpan med vattenindränkta svampar som var fästa vid pinnar och som de sedan slängde i det romerska avloppssystemet.
Tillbaka ut på gatorna, men.., var livet väldigt annorlunda. Där var klassystemet i allra högsta grad på plats. Högst upp på skalan fanns romarnas högsta rang: kejsaren, senatorer -som bar tunikor med breda ränder som kallades laticlavi - och en ekonomisk klass av ryttare - som bar en tunika med smala ränder som kallades angusti clavi. Men längre ner fanns det vanliga folket i Rom, svepta i en lång halvcirkel av ylletyg som kallades toga, liksom de frigivna och slavarna. De frigivna hade dock ofta roller i det kejserliga palatset och kunde på så sätt förbättra sin sociala ställning och skaffa sig kvalitetskläder.
Plebejerna plebejerna såg Rom som det verkligen var, bort från de utsmyckade, marmorerade villorna och de stora byggnaderna som de privilegierade åtnjöt. De såg de trånga lägenheterna där de bodde, flera personer i ett rum, i trånga områden som skulle komma att absorbera allt fler människor år efter år. För dem var det romerska livet de smala gatorna mellan de smutsiga höghusen, de livliga tavernorna och besöka marken-butikerna på bottenvåningen (tabernae)för att köpa mat och nödvändigheter.
Dessa områden kan ha doftat med doften av färskt bröd och exotiska livsmedelmen detskulle också ha varit den omisskännlig stank av svettblod och mänskligt avfall. Rom var vanligtvis en stökig stad, med slagsmål på allmän plats, bråk mellan invånarna, bevis på våld i hemmet och den ständigt närvarande risken för brand. Varje ögonblicks av lycksalighet kunde avbrytas av dentömningav en krukväxt ut genom ett fönster till marken nedanför, särskilt i den tuffaste delen av staden (Subura).
Rom var verkligen var inte en stad för den med svagt hjärta, och guvernörerna och senatorerna hade en ständig kamp för att kväsa plebejiska revolter och disharmoni. Att tillhandahålla en veckovis ranson av spannmål och underhållning verkade de lägre klasserna och arrangörerna eller välgörarna av festivaler hölls alltid i hög aktning.
Rom sågs som en färdig arbetsmarknad för den fattigare människan, och gatorna ansågs vara belagda med guld lika mycket som med smuts och sjukdomar. De många byggnadsprojekten innebar att det alltid fanns ett stort behov av arbetskraft, så massor människor emigrerade dit för att söka arbete. Efter grundandetstaden rom blev snabbt en livlig mångkulturell metropol, men det var omöjligt att bygga tillräckligt med kvalitetsbostäder för alla.
De hårda bostadsområdena var i allmänhet så bra som det kunde bli för hundratusentals människor, och av den anledningen tenderade de att leva större delen av sitt liv utanför sina lägenheter. Hela Rom blev deras hem.
Eftersom de tillbringade så mycket tid i sällskap med andra plebejerna kända för att vara sällskapliga och stökiga. De var också mestadels toleranta olika raser och religioner. Inkomlingarna var integrerade i stadenprecis som de hade varit från det ögonblick Romulus och Remus grundade Rom som en stad för outsiders och bjöd in brottslingar och förrymda personer att söka asyl. Människor blev snabbt blev involverade i den hektiska Romerska livsstilen.
Arbetarna gick upp tidigt och slet hela dagen för en liten summa pengar och försökte hitta sätt att komplettera sin inkomst på annat håll. Barnen arbetade också, pojkarna gick i lära och flickorna utförde hushållssysslor under sina mödrars vakande ögon eller en domina (kvinnlig mästare) - vanligen praktfullt klädda i sina stolor som fick sin form av ett bälte som kallades zona. Skolorna var huvudsakligen avgiftsbelagda och reserveradesd för de rika och privilegierade. Men.., fattigare familjer skulle försöka utbilda sina söner själva, fäder undervisning söner tverktygen i deras yrke.
Generationer av de fattiga, därför, växte upp till stor del analfabeter men ändå skicklig. Vid 14 års ålder (12 år för flickor) skulle männen vara gifta och deras myndighetsdag markerades med en stor bankett. Pojkar kunde dras in i militären för att hjälpa romarna att erövra och kontrollera fjärran länder och flickor användes för att manövrera genom sociala kretsar och ansluta sig till mäktiga familjer.
Soldaterna tjänade också ett annat syfte. De kunde tillfångata slavar och föra dem tillbaka till Rom. Slavarna valdes inte ut på grund av ras, utan i allmänhet för sin styrka,intelligens, praktiska färdigheter eller utseende. Medan vissa användes som arbetskraft eller förvandlades till gladiatorer eller andra underhållningsfigurer, kunde de också också ha respektabla positioner i rika hushåll. Roms besatthet av hälsa och välbefinnande ledde till exempel till ett inflöde av grekiska läkare som kom som slavar efter 47 f.Kr. Förutom att romarna kunde dra nytta av bättre sjukhusvård och kirurgers skicklighet, bidrog grekerna även till medicinska framsteg också. På vissa sätt var de kanske lite för entusiastiska - deras vilja att experimentera med patienter för att testa sina teorier väckte djup misstänksamhet. Men det var oftast att föredra framför de dyra kvacksalvarna vars metoder verkligen var ganska oortodoxa.
Att ha tillgång till behandling var en fördel med det romerska livet för alla klasser: även slavarna långt ner i kedjan drog nytta av det i viss utsträckning. Det visade också att det faktiskt kunde vara en bra karriärmöjlighet för de skickliga att föras till Rom som slav. Särskilt många från öst var intelligenta och kultiverade, och kunde kunde lätt smälta in i samhället och bidra med mycket. Faktum är att vissa romerska medborgare med överväldigande skulder sålde sig själva som slavar. Vissa slavar var också också tillåtet att tjäna och behålla sina egna pengar och sparade för att kunna köpa sin frihet eller dyra kläder. På 1000-talet e.Kr. utgjordes mer än hälften av Roms befolkning av slavar och frigivna. Vid den här tiden föreslog senaten att slavarna skulle bära sina egna tunikor som identifierade dem, men detdetta avvisades på grund av den potentiella förlägenhet att se hälften av Roms befolkning klädd på ett sådant sätt.
Sådan var lockelsen av Rom, att när en slav fick status som en frigiven man, skulle många stanna kvar, bli en romersk medborgare och använda sina kontakter till sin fördel. Vissa frigivna slavar kom faktiskt att inneha viktiga positioner, som Tiberius Claudius Narcissus, en nära förtrogen till kejsar Claudius som nästan lyckades stoppa Neros tronföljd som härskare.

Marcus Tullius Cicero

3 jan 106 - 7 dec 43 fvt

Eftersom en stor faktor för en romares "adelskap" var deras härkomst, betraktades plebs som samlade pengar fortfarande inte som patricier. Roms oförmåga att skaka av sig de traditionella indelningarna resulterade i att det skapades en ryttarklass, som fungerar som vår motsvarighet till dagens medelklass. Cicero var född till ryttare, men lyckades bli senator genom politiska kontakter och sitt rykte som en stor advokat och talare. Även om hans tal och skrifter i hög grad påverkade romersk politik, kunde han falla benägen för snobbism, och talade en gång om sordida plebs - de stora otvättade - en vändning som fortfarande är vanlig idag. Han var också en frispråkig kritiker av Caesar.

Kortfattad biografi

Plebejiska
Plebejerna var Roms vanliga medborgare och saknade till en början social rörlighet och privilegier, även om lagen Lex Canuleia som antogs 445 f.Kr. gjorde det möjligt för dem att gifta sig med patricianer och gav dem större rättigheter.

Fri man
Slavar som av sina ägare ansågs värdiga (eller de som hade sparat tillräckligt med pengar för att köpa sig fria) frigavs lagligen från slaveriet. Fria män kunde inte kandidera till ämbeten, men de kunde gifta sig lagligt.

Patricier
Patricierna stod högst upp i samhället, men deras status var mer ett historiskt privilegium än något annat. De adliga familjerna hävdade att de kunde spåra sitt arv så långt tillbaka som till Roms grundande (enligt uppgift).

Enligt den romerska legenden var Romulus och hans tvillingbror Remus avkomlingar till Rhea Silver och guden Mars

Boende för romarna

Av den arkitektur som finns kvar i det forna romarriket kan vi se att de gamla romarna tog byggandet på stort allvar och såg det som ett sätt att visa styrka, sofistikering och rikedom. Ryttarna, eller de relativt välbeställda, bodde i stora, påkostade hem som kallades domussom var uppförda i en våning kring ett atrium och hade flera rum, inklusive ett eller två för slavarna.
Deras hem var ofta dekorerade med marmorstatyer och kolonner både inne och ute, och det fanns vackra målningar eller mosaiker. Domus hade också ofta en stor badbassäng och en trädgård i mitten av byggnaden för att skapa en känsla av rymd och natur.
De fattiga bodde däremot i trånga bostadshus som kunde vara upp till nio våningar höga. De kallades insulae, byggda av lertegel eller timmer och med ett platt tak där man kunde njuta av utsikten eller sova i värmen, och hade högst ett par rum att sova i.
Upp till 40 personer kunde bo i ett kvarter och faciliteterna var mycket dåliga. Plebejerna var tvungna att använda sig av allmänna inrättningar och gå ut på innergården för att nå toaletter, badhus och till och med matlagningsutrustning. Innergården var därför ofta en praktisk plats för umgänge, och med tanke på rummens storlek var det få romare som ville stanna inomhus.
Bottenvåningen i dessa byggnader innehöll en butik - eller taberna - som hade sina egna ingångar mot gatan och därmed var separerad från bostadshuset. De rika eller ryttarna ägde ofta dessa lägenheter som ett sätt att tjäna extra pengar på hyran.

Nattlivet i Rom

Vad gjorde romarna när de var i Rom? Vi vet att de njöt av vin, teater och mat, men vad mer?

En bra hyllning från en man till en hustru var vanligtvis Donum servait; Lanam fecit ('hon skötte huset och gjorde ull'). Sådana hyllningar skulle dock aldrig ha betalats till en grupp kvinnor i det romerska samhället som var mycket nedvärderade: prostituerade. Dtrots att det var lagligt, licensierat och beskattat, prostitution wsombetraktades ett skamligt yrke, och ändå fanns det en stor efterfrågan på det.
Kvinnorna kom från slavklassen och arbetade på bordeller runt om i Rom, där de tillfredsställde romarnas stora aptit på sex. Kalladesmeretrix - eller "hon som gör affärer med sin egen kropp" - de förbjöds att bära stola och var tvungna att bära en gul toga som ett tecken på deras yrke. De förvägrades också de begränsade rättigheter som andra kvinnor hade, till exempel att kunna få enn arv.
Efter mörkrets inbrott blev Rom mycket mer sjaskigt, igatorna fyllda av faror när brottslingar gjorde staden till sin egen och gav sig på dem som de trodde skulle vara ett rikt byte. Som en form av låg klass i sin egen rätt rånade de människor på de oupplysta, opoliserade smala gatorna. Inbrott, mordbrand, mord och bedrägeri var typiska brott, och straffen varierade från piskning till korsfästelse - men det avskräckte inte de desperata.Kriminella kunde vara mycket våldsamma ibland och bar ofta ett vasst redskap om så bara för att skära upp framsidan av en tunika eller handväska för att befria ett offer från sina ägodelar. Vissa offer tog lagen i egna händer när de försökte rädda liv och egendom och det fanns en tydlig känsla av varje man för sig själv. Domstolarna och advokaterna som fanns på plats var inte alltid särskilt effektiva, och saken blev inte bättre av att många människor drack för mycket under sådana perioder.
Tavernorna - som också fungerade som kök för fattiga romare eftersom det var för farligt att laga middag i hemmet - levde upp nattetid. Under dagen var de ställen där man kunde äta och vila och där människor kunde fly från sina hem och sitt arbete. Det bjöds på underhållning för slavarna och plebejerna som brukade komma in, sitta på barstolaroch dricker.
På natten, tavernans mer upploppsartade. På en lugn sidogata, med låsta dörrar, spelade männen, umgicks och spelade spel som ofta blev hätska. De hade också - om man ska tro olika konstverk och den rikliga graffitin på väggarna i det antika Roms slumområden - relationer, i brist på bättre ord, med sina servitörer.
Tavernor, dock, var ingen plats för de rika, de höll sig för det mesta långt borta från sådana ställen och fördömde dem till och med som omoraliska och ovärdiga en romersk medborgare. Inte för att vissa i det högre samhällsskiktet inte vågade sig ut. Kejsar Nero besökte ofta tavernorna och bordellerna och tyckte att de var spännande. Men han såg alltid till att bära en förklädnad för att inte ställa till med en scen.

Färgämnen var mycket eftertraktade - den som bar tyriansk purpur utvunnen ur havssnigeln murex skulle alltid väcka uppmärksamhet

Detta är resterna av de översta våningarna i en insula i Rom; dussintals och åter dussintals människor skulle ha bott i dessa trånga lägenheter

Mat för den stora massan

Medan de rika skämde bort sina smaklökar med en rad läckra maträtter som slavarna förde till dem, var de fattigas kost mer intetsägande. De flesta kunde inte njuta av de såser, det dyra kött och de importerade kryddor som aristokraterna åt, så de fick nöja sig med billigare alternativ.
De fattiga förlitade sig på baslivsmedlen spannmål, olivolja och vin och kompletterade med bröd, linser, grönsaker och gröt. Platta, runda limpor gjorda av sädesslaget emmer var populära, men senare introducerades bröd gjort på vete. Kvinnor malde också säd till mjöl i skaftkvarnar, även om det finns bevis för djurdrivna kvarnar i anslutning till bagerier, som i Pompeji och Ostia.
Bönder, jägare och fiskare fick bättre kosthållning och tack vare att det inte fanns några religiösa restriktioner kunde man äta vad som helst. Saltat fläskkött var populärt, medan nötkött var mycket ovanligare.
De romerska medborgarna åt sina måltider tre gånger om dagen. De åt frukost (jentaculum) på morgonen, lunch (prandium) ungefär mitt på dagen och middag (cena) på kvällen. Detta var huvudmåltiden och höjdpunkten under många dagar. Mycket arbete lades ner på att få fram en så god middag som möjligt med de resurser som fanns tillgängliga.
Middagsbjudningar var en populär tillställning för patricierna, och det var ökänt att de lade sig på soffor för att koppla av medan de åt och njöt av varje tugga. Fylld hasselmus var en särskild delikatess som de rika åtnjöt, beströdd med honung och vallmofrön. Eftersom romarna saknade bestick åt de med händerna och maten måste därför presenteras på ett lämpligt sätt. På middagsbjudningar ansågs det oartigt att äta med vänster hand.

01. Import av mat från Indien
Enligt författaren Plinius den äldre - Gaius Plinius Secundus - från 1000-talet e.Kr. spenderade romarna 100 miljoner sestercii varje år på att importera kryddor och exotiska parfymer från Indien, Kina och den arabiska halvön.

02. Fläskkött från Gallien
Mycket värdefullt saltat griskött importerades från Gallien, som hade blivit ökänt för sitt bacon i synnerhet. I Storbritannien fanns det också gott om grisar som föddes upp för köttets skull, men Galliens grisar ansågs vara särskilt bra.

Londinium

02

Lugdunum

Sirmium

Arelate

Barcino

Roma

Byzantium

03. Låt dem äta vete
Vete var mycket viktigt för imperiet och användes i stora mängder för att föda miljontals människor, inklusive armén. För att klara efterfrågan behövde det importeras och det sägs att det krävdes cirka 250.000 miljoner ton när Pompeji förstördes.

Trapezus

03

Thessaloniki

Antiocha

01

Carthago

04

Leptis Magna

04. Fiske i Medelhavet
Fisk från Medelhavet, oavsett om den var färsk, torkad, saltad, rökt eller inlagd, slukades med stor entusiasm. Den var dyrare än annat kött, men man använde sötvattens- och saltvattensdammar för att odla fisk på ett billigare sätt.

Tyrus

Alexandria

Nyckel
Mindre nationer

Fisk

Vindruvor

Ko

Gris

Linfrö

Får

Kryddor

Salt

Vete

Oliver

Kunderna samlas i ett termopolium, eller cook-shop - en plats som liknar en snabbmatsrestaurang som serverade varma måltider till Roms fattigare befolkning

© Getty Images; Alamy; Thinkstock

Romerska hus

De romerska medborgarnas hus varierade beroende på deras förmögenhet. De mer blygsamma husen kallades insulae - dessa hus, som liknar dagens lägenheter, uppstod i städerna på grund av trångboddhet. Patricians bodde i sina överdådiga villor på landet och de rikare köpmännen bodde i urbana domus

Sovrum
Möblerna i de romerska husen var rent funktionella och ganska knapphändiga. Sängarna hade flera användningsområden, som en soffa, och användes för att sova och äta (lutade på sidan) och för att ha sex. De rikare romarna täckte sina golv med mosaikplattor med olika mönster.

Familjens altare
Varje hus stod under en utvald guds beskydd och de dyrkades vid altaret (lararium), där man placerade föremål som hade med familjen att göra.

Atrium
I mitten av huset fanns en öppen innergård som förband de flesta rummen. Här fanns en liten pool som ibland användes för att svalka sig i under varma sommardagar.

Planlösning
Det traditionella romerska huset var byggt runt en central plats atriummed en liten innergård eller bakgård. Vissa hade rum på vardera sidan om huvudentrén, som inte var sammankopplade med resten av huset och som vanligtvis hyrdes ut till köpmän. Arkeologer har funnit att när ägarna blev rikare kunde de förstora huset.

Sovrum
Pojk- och flickbarn hade olika rum. Pojkrummen var oftast större och sällan inredda, medan flickrummen hade fler möbler och dekorativa element.

Arbetsrum
Varje hus hade ett tablinumett arbetsrum för familjens barn och deras privatlärare, med bara ett bord och några stolar.

Trädgården
På baksidan av huset fanns det vanligtvis ett öppet landskap. Trädgårdsmästare kunde ge råd om hur man bäst utformade bassänger och rabatter och vilka växter och blommor som var bäst att odla.

Tak
Taken var täckta med tegelpannor med tillräcklig lutning och ett lämpligt rännsystem för att samla upp regnvatten.

Matsalen
Kallas för trikliniumvar ett stort rum som hade en stängd del och en annan som vette ut mot gården. Detta gjorde att familjen kunde välja vilken del de föredrog beroende på väderförhållanden och vilken typ av mat som serverades den dagen.

Köket
Detta var ett helt ventilerat utrymme, utformat för förvaring av mat. Det fanns ett eller två bord, kannor för olja och spannmål samt skåp för disk och andra redskap som användes för att laga mat.

Platser att äta på

I allmänhet är romerska butiker (tabernae) ett enda rum med en disk. De stabula var platser med stall som vette mot en öppen innergård omgiven av matsalar. De hospitia var gästhus med matsalar (triclinia) och sovrum. De popinae var platser för försäljning av mat och dryck. Verkstäderna kallades officinaeoch tavernorna taberna.

En limpa bröd från cirka 76-79 e.Kr., fossiliserad på grund av vulkanutbrott i staden Pompeji

© Sol 90 Bilder

De romerska kvinnornas roller

Det antika Rom var inte ett jämställt samhälle och kvinnor förväntades bete sig och leva på ett annat sätt än män

Anda tidens Rom var ett mansdominerat samhälle. Kvinnorna stod i tydlig skugga av männen och det handlade inte ens om att ett stort antal kvinnor förgäves försökte slå sig igenom glastaket eller kämpade för att ta sig fram i en machovärld. De allra flesta tilläts helt enkelt inte komma så långt eftersom de inte hade samma juridiska status som män.
En sak var i alla fall säker: hushållets överhuvud hade inte rätt att helt enkelt döda sin fru om hon ifrågasatte hans auktoritet. Detta ansågs ha varit fallet under ganska lång tid, men "patria potestas" - den romerska faderns makt - verkade tack och lov inte sträcka sig så långt.
Trots detta förblev romerska kvinnor alltid "in manu", vilket innebar att de juridiskt sett kontrollerades av en man. Som barn var det kvinnans far som hade denna kontrollerande roll, och som hustru kunde situationen antingen förbli sådan ("sine manu") eller så kunde kontrollen övergå till hennes make ("cum manu").
Det skapade ett misogynt samhälle där kvinnor levde inom strikta gränser. De kunde inte spela någon roll i det offentliga livet, så till skillnad från i det forntida Egypten fanns det inga direkta kvinnliga härskare, ingen motsvarighet till Kleopatra. Kvinnor kunde inte bli senatorer, domare, konsuler eller generaler. De kunde inte tala i politiska församlingar, de fick inte rösta i val och de kunde inte ta på sig någon roll inom militären. Istället förväntades en kvinna i första hand ta hand om hushållet, inklusive eventuella barn, samtidigt som hon övervakade familjens slavarbetskraft. Kvinnor var också tvungna att tillverka kläder genom att spinna, väva och sy tyg. Och samtidigt som de var upptagna med att slita fanns det också en press på dem att hålla ett gott utseende.
För att uppnå detta valde de flesta billigt hemmagjort smink, men rikare kvinnor hade råd med importerad kosmetika från Gallien, Kina och Tyskland. Parfymer var populära och förknippades med en sund kropp, men det fanns en gnagande känsla av att kvinnor inte kunde vinna, inte ens i detta förväntansspel: poeten Juvenal skrev att "en kvinna köper dofter och lotioner med äktenskapsbrott i åtanke"!
Ändå var det inte helt dåligt. Kvinnor i medel- och överklassen fick lära sig grundläggande läs- och skrivkunskaper trots att vissa män trodde att läskunnighet skulle leda deras fruar på villovägar. Kvinnor kunde också äga och ärva egendom och de kunde driva företag, vilket i vissa fall gjorde att de på egen hand kunde samla på sig stora förmögenheter. De kunde arbeta som köpmän och barnmorskor, eller ta jobb som dansare och till och med läkare. Det fanns kvinnliga lärare, frisörer och skrivare. En del blev amma, trots att de romerska läkarna var övertygade om att mödrar skulle amma sina egna barn.
Ändå var äktenskapet viktigt. Kvinnor fick gifta sig från 12 års ålder, vilket förutom att det är högst olagligt i dag tyvärr innebar att deras barndom i stort sett var över på ett ögonblick. Vid denna tidpunkt kunde en kvinna byta från den feminina formen av sin fars namn till sin makes. Detta markerades vanligtvis genom att lägga till bokstaven "a" i slutet.
Om saker och ting inte fungerade kunde kvinnan begära att få gå skilda vägar. Skilsmässa var faktiskt vanligt, för att inte tala om snabbt och enkelt. Det krävdes bara att antingen kvinnan eller mannen sa att äktenskapet var över, och så var det med det. Ibland var det kvinnans far som såg till att äktenskapet tog slut, eftersom han hade så stor makt över sin dotters liv. Kvinnorna gick inte heller tomhänta därifrån. En hustru skrev ofta under ett äktenskapsförord där det angavs hur stor hemgift hon skulle få om äktenskapet upplöstes.
Äktenskapet kunde ha vissa förmåner, särskilt om kvinnan gifte sig med en mäktig man. Marcus Antonius hustru Fulvia tros ha haft ett betydande inflytande på den politik han förde. År 42 f.Kr. när Antonius och hans medregenter lämnade Rom för att spåra mördarna av Julius Caesar, fick Fulvia i praktiken ta över som Roms de facto medregent. När Antonius var på besök i Egypten år 41 f.Kr. och Fulvia kände att hans maktställning var hotad, samlade hon till och med legioner för att strida till stöd för sin make.
Religionen verkade också erbjuda en väg till stor respekt. Vestalinnorna var en liten grupp prästinnor, speciellt utvalda mellan sex och tio års ålder, som ansvarade för att upprätthålla Vestatemplets eviga heliga eld under 30 års hängiven tjänstgöring. Dessa kvinnor var mycket hedrade, skyddade och tilläts rösta, äga egendom och skriva testamente. Men denna roll var inte utan fallgropar och männen utformade straff för vestalerna om de ansågs ha misslyckats med sina plikter. Roms femte kung, Tarquin den äldre, bestämde till exempel att en vestal som förlorat sin oskuld skulle begravas levande. Andra överträdelser, som att låta den heliga elden slockna, möttes med stryk. Tyvärr var det bara männen som gav kvinnorna privilegier, även om fler friheter tillkom med tiden.

"En romersk kvinna förväntades främst ta hand om hushållet"

Fruar till adelsmän hade slavar som hjälpte dem att sköta huset

© Getty Images.

Antika Rom, 200 f.Kr. - idag

Genom dörrarna
Även om inträdet till thermae inte var gratis, kostade det nästan ingenting - bara en quadrans, vilket motsvarar bara några öre idag. Beroende på badhuset och kejsaren fanns det antingen separata ingångar för män och kvinnor eller en gemensam ingång för alla.

Romerska Thermae

Idet antika Rom var personlig hygien mer av en offentlig angelägenhet. Alla, från de oerhört rika till de allra fattigaste, behövde bada och kejsarna gjorde det till sin uppgift att bygga offentliga thermae, eller bad, åt sina medborgare. De poppade upp över hela Romarriket och även om vi aldrig kommer att få veta exakt hur många de var, vet vi att det fanns 170 stycken år 33 f.Kr. strax före romarrikets början, och de blev bara fler och fler.
Under imperiets första år rådde ett något konservativt samhälle och män och kvinnor badade därför i separata termer, ibland i samma byggnad men uppdelade i två, men det finns bevis för att detta förändrades med tiden. Under kejsar Domitianus fanns det t.ex. inget som förbjöd könen att bada sida vid sida.
Detta ändrades dock under Hadrianus som lät skriva in i lagen att män och kvinnor skulle vara åtskilda i termerna. I bad som hade byggts med bara ett rum av varje innebar detta att män och kvinnor i praktiken hade tidsluckor eller bestämda dagar som de kunde delta.
Detta väcker frågan om öppettiderna. Vi vet att byggnaderna stängdes vid solnedgången - alla antika författare verkar vara eniga om detta - men öppettiderna är lite mer oklara.
Juvenal säger att de öppnade vid den femte timmen, medan andra föreslår den åttonde eller den nionde. Oavsett tidpunkt signalerades det genom att en liten klocka, eller tintinnabulum, ringde.
Alla gick på samma sätt genom thermae. Från palaestra, eller övningsfältet, bytte de om och tog sig sedan genom badhusets rum från kallt till varmt. Oavsett var man befann sig i det romerska riket följde man samma ritual - kejsare kunde komma och gå, men thermae förblev detsamma genom århundradena.

Dags för ett träningspass
Innan de gick in för att bada tog de flesta en titt på palaestra, eller träningsplanen, där de kunde svettas. Men det här var inte en tävlingsmiljö - i själva verket ordinerade romerska läkare det som ett sätt att upprätthålla en god hälsa, tillsammans med en bra kost och en lugn vandring runt badhusets inre. Brottning, boxning och bollspel hörde ofta till dagens ordning.

Blir kallt
Det sista av de tre huvudrummen, frigidarium, var det kallaste. I detta rum kunde romarna kasta sig i en liten bassäng med kallt vatten för att svalka sig och stänga porerna efter värmen i caldarium. Efter detta klädde badarna på sig och gick ut igen.

Underjordiska gångar gjorde det möjligt för slavar att röra sig genom termerna utan att bli sedda

Förflyttning inomhus
Det första rummet i de egentliga thermae var tepidarium, där badgästerna smordes in med olja och njöt av den varma temperaturen. Oljan och eventuell smuts skrapades sedan av huden med hjälp av en böjd strigil. Det var också här man kunde få massage av en inhyrd slav eller till och med få håret plockat, eftersom hårlösa kroppar var på modet under stora delar av romarriket.

Känn värmen
Det andra rummet för en badare var caldarium, som var det varmaste rummet i byggnaden. Här svettades man som i en bastu innan man sänkte sig ner i en varm vattenbassäng som var cirka två meter bred, tre meter lång och en meter djup - tillräckligt stor för mer än en person så att man kunde prata med varandra, men inte tillräckligt stor för att simma i.

Håller värmen
För att skapa den varma luft som behövdes för att värma upp byggnaden installerades pannor. Men eftersom det inte fanns någon elektricitet eldades dessa av slavar som skyfflade träkol, ris och i Storbritannien kol för att hålla ugnarna i gång.

Antikens centralvärme
För att hålla de varma rummen var det en genialisk metod som romarna använde: hypokausten. Små pelare av kakelplattor satt under golvet och tillät heta gaser att röra sig mellan dem för att värma upp golven i hela rum. Den varma luften steg sedan upp genom rör i väggarna så att värmen spreds runt hela rummet i stället för att bara komma upp genom golvet.

Klä dig för tillfället
I apodyterium, eller omklädningsrummet, klädde badgästerna av sig när de badade nakna. Runt väggarna fanns hyllor där man kunde lägga sina kläder och eventuella personliga tillhörigheter, men det innebar också en risk för stöld. Därför tog vissa rikare medborgare med sig sina slavar som följde med dem runt i termerna och bar deras saker.

Gör dina affärer
När du måste gå, så måste du gå. Latriner skulle också byggas i ett romerskt badhus - anledningen till detta är egentligen bara sunt förnuft, särskilt med tanke på det ständiga ljudet av skvalpande vatten. De romerska toaletterna var dock inte särskilt lyxiga. En bänk av marmor med hål i täckte en grop där romarna gjorde sina behov, innan de torkade sig med en bit natursvamp på en pinne. Denna lades sedan i en hink med vatten eller vinäger, redo att användas av nästa person.

Äktenskapsbrytare
Högklassiga par som hade olagliga affärer försvagade den ärftliga maktstrukturen hos den romerska eliten. Det fanns tider då detta var ett brott som ledde till dödsstraff.

Förrädare
Ett av de värsta brotten i det antika Roms överklass var förräderi eller politisk omstörtning. Förbrytare kunde förvisas eller till och med dödas.

Omstörtare
Romare från överklassen, i synnerhet de som hade politiskt inflytelserika yrken, förbjöds att ha nära kontakt med armén utan vederbörligt tillstånd ifall de skulle störta regeringen.

Tjuvar och rånare
Om en rånare togs på bar gärning nattetid kunde han dödas på fläcken. Annars ställdes tjuvarna inför rätta. Straffet berodde på om de var medborgare i Rom eller inte.

Medlemmar av kulter
Anhängare av icke-romerska eller olagliga religioner ansågs vara mycket farliga. De gömde sig ofta för den romerska polisstyrkan i katakomberna under staden.

Förfalskare och bedragare
Brottslingar från medelklassen sålde stulna eller förfalskade varor eller förfalskade mått och vikter. De kunde dömas till böter eller bannlysning om de ertappades.

Underjorden i det antika Rom

I senaten och på gatorna var brottsligheten utbredd i det antika Rom. Från förrymda slavar till svekfulla aristokrater - upptäck omfattningen av den romerska skurkaktigheten

Det romerska systemet med lag och straff ligger till grund för många av dagens lagar

Förrymda slavar och gladiatorer
Slavar som rymde från Roms slavsystem kunde avrättas på plats eller senare, på mer smärtsamma och kreativa sätt, om de fångades in.

Många av de statyer av en personifierad rättvisa som vi ser idag härstammar från den romerska gudinnan Justitia

Adet forna Rom hade problem med brottslighet. Rån var vanliga, våld och upplopp likaså. Köpmän lurade sina kunder, desperata slavar rymde regelbundet och anslöt sig till andra laglösa i sina gömställen under staden. I samhällets toppskikt var de rika och aristokratiska ofta indragna i hemliga eller omstörtande komplotter. Från toppen till botten var staden fylld av kriminell verksamhet.
Under gatorna i det antika Rom lurade några av stadens farligaste brottslingar. Katakomberna, som är ett nät av tunnlar och grottor under staden, var hem för förrymda slavar och förbjudna religioner som använde den underjordiska labyrinten som gömställe.
Mörka, ofta fuktiga, fulla av ohyra, klaustrofobiskt små på sina ställen och staplade med liken av tidigare invånare var katakomberna inte en plats där människor ville stanna. Förrymda slavar skulle vilja ta sig därifrån så snart de kunde, och inte bara på grund av de dystra förhållandena. År 71 f.Kr. korsfäste Rom en förrymd gladiator vid namn Spartacus, som allmänt ansågs vara ledaren för en grupp förrymda slavar. Han och hans grupp hade orsakat det tredje servila kriget, som rasade i två år och resulterade i att Rom utfärdade ännu hårdare straff mot förrymda slavar. Slavarna ville inte bli upptäckta och använde därför katakomberna endast som tillfälliga gömställen på väg ut ur staden.
Det var de religiösa kulterna som tenderade att stanna kvar i katakombernas underjordiska värld. Romarna var vanligtvis ganska öppna för gudar som inte var deras egna, men vissa religioner - judendom, kristendom och bacchanalia - följde farliga ideologier som inte sammanföll med romerska värderingar. Bacchanalia var en grekisk religion som romarna hade anammat. Dess anhängare firade sin gud Bacchus med vilda, berusade orgier, och det ryktades att de skulle mörda dem som vägrade att delta. År 186 f.Kr. stiftades en lag mot bacchanalierna.

Världen under antikens Rom

En plats för vila och tillflyktsort

Katakomber är ett nätverk av tunnlar och gångar som grävts ut i den mjuka vulkaniska berggrunden under Rom och som skapades som underjordiska kyrkogårdar av hebréer och tidiga kristna mellan 200- och 500-talet. Vanligtvis leder en trappa 10-15 meter under markytan. Vid denna punkt delar sig flera gångar som är tillräckligt breda för att två personer som bär en bår ska kunna gå. Katakomberna var en tillfällig tillflyktsort för de kristna under förföljelserna.

"Obskyra symboler hjälpte andra brottslingar att navigera i katakomberna och visade dem vilken väg de skulle följa i den mörka, stinkande labyrinten"

Den döende gladiatorn av Fedor Bronnikov, 1856. Dramatiken i Colosseum tilltalar fortfarande konstnärer och filmskapare idag

Judar och kristna kriminaliserades i antikens Rom eftersom de trodde att det bara fanns en gud. Under den romerska republiken, med dess panteon av gudar, sågs detta inte med blida ögon, men när Rom blev ett imperium var det ett aktivt hot mot den nationella säkerheten. Roms siste diktator, Julius Caesar, blev gudomliggjord när han dog, och hans arvinge Augustus ärvde titeln Divi Filius eller "son till en gud". Judendomen och kristendomen hotade denna idé om en gudomlig kejsare och deras anhängare flydde under jorden.
I katakomberna finns det fortfarande bevis för det liv som dessa människor levde. Ofta ristade eller målade de in sina religiösa symboler på väggarna. Judar målade ofta bilder av sig själva när de utförde sina riter, eller av menoran - den sjuarmade ljusstaken som ofta används för att representera deras tro. Kristna var dock annorlunda. Eftersom de visste att de var de mest hatade religiösa brottslingarna och att Roms kravallpolis ibland förföljde dem ända ner i katakomberna, använde de en rad kryptiska tecken som stiliserade fiskar, Chi-Ro-symboler och "satorutor" - kodade ordlekar som i hemlighet stavade en bön - i stället för det uppenbara korset eller krucifixet. Dessa obskyra symboler hjälpte andra brottslingar att navigera i katakomberna och visade dem vilken väg de skulle följa i den mörka, avskyvärda labyrinten. Den enda anledningen till att de höll sig nära staden var att de trodde att de skulle sprida sin tro för att bli belönade för sina lidanden i livet efter detta.
Brottsligheten var dock inte begränsad till den bokstavliga underjorden. Romersk gatubrottslighet skulle vara bekant för alla som tittar på dagens nyheter. Populära artiklar om graffiti, stölder, oordning och våldsbrott var lika vanliga i antikens Rom som nyhetsrapporter om antisocialt beteende i utsatta innerstadsområden idag. Romerska källor som poeten Juvenal beskriver allt från störande ljud, stökiga folkmassor och nedskräpning till rån och inbrott.
Att gå längs en vanlig gata i Rom innebar att gå bland en mängd rånare och tjuvar. De allmänna vägarna var bullriga och fulla av folk, vilket gjorde ficktjuveri enkelt - en tjuv kunde ta eller klippa av en handväska från offrets bälte och ge sig iväg i folkmassan innan de ens hade uppmärksammats. I hopp om att avskräcka potentiella rånare följde ofta flera tjänare eller vakter med romare från de högre klasserna in i de lägre klassernas områden. Detta skapade problem för de vanliga stadsborna, som ofta klagade på att de blev bortkörda och omkullknuffade. Gatorna var fulla av ruttnande produkter och mänskligt avloppsvatten, som vanliga husägare kastade ut från sina fönster på övervåningen. Att bli omkullvält på gatan var också en öppen inbjudan till tjuvar att slå till, under förevändning att de skulle hjälpa offret på fötter.
Stadens fattigare invånare - medlemmar av den plebejiska underklassen - utgjorde brottslingarna på de lägre klassernas gator. De var vanligtvis fattiga och undernärda - vinäger och bönor var deras middag - så deras motivation för brottslighet var inte girighet utan behov. Vanliga arbetande romare hade klagat på fattigdom och nedstämdhet och kontrasterat sin bittra lott med de högre klassernas bättre liv ända sedan imperiets början. Med en sådan nivå av fattigdom och social missnöje är det inte konstigt att många i de lägre klasserna vände sig till brott bara för att överleva. Även några få mynt som stulits från en av deras kamrater kunde köpa lite bättre mat eller lite billigt vin för att hjälpa dem att tillfälligt glömma sin fattigdom.
Drickandet ledde dock till en annan typ av problem: våld på fyllan. Juvenal, som diskuterar sitt eget rån i sin tredje Satiroch verkar lika kränkt av att bli antastad av en berusad latmask som av att bli rånad. Offentligt fylleri var ofta den grundläggande orsaken till de folkmassor och upplopp som periodvis plågade det antika Rom - anlagda bränder, plundring av varor och produkter och skador på egendom. Av denna anledning inrättade Augustus två polisstyrkor under de senare åren av sin regeringstid. Den ena vigiles urbani var stadsvakten - en säkerhetstjänst som även fungerade som stadens brandkår - medan cohortes urbanae fungerade som kravallpolis.
Med jämna mellanrum fick de order om att rensa ut de kriminella från de lägre klasserna från ett visst område i staden eller på landsbygden och i byarna i dess omedelbara närhet. Lågskalig brottslighet var så väl förankrad i det plebejiska romerska samhället att den enda effekt detta hade ofta var att problemet flyttades från område till område, oftast i de fattiga distrikten. Men medelklassen hade sitt eget kriminella element - de begick mer genomtänkta och mer lukrativa brott.
Fusk, svindel och förfalskningar pågick dagligen på Roms gator och marknader. Det antika Rom hade sina egna versioner av våra billiga designerförfalskningar, bedrägerier med avlöningsdagslån och livsmedelsrädsla. Förfalskade mynt och smycken var ett problem i staden. Vissa handlare fyllde på grus i spannmålen eller havsvatten i vinet. Andra lånade ut pengar till olagligt höga räntor och tog sina gäldenärer för allt de ägde. Beroende på deras sociala ställning kunde dessa köpmän och penningutlånare dömas till en rad olika straff, från offentlig piskning till betalning av kompensation.
Köpmännen var bättre utbildade och mer organiserade än de lägre gatubrottslingarna. I stället för att agera på impuls planerade de noggrant både sina brott och hur de skulle hantera att åka fast. Det var vanligt att romerska medelklasshandlare organiserade sig i grupper liknande fackföreningar, så kallade kollegier. även om många av dessa bestod av laglydiga medborgare, fanns det enstaka kriminella kollegier. kollegiernas kollektiva medel och organiserade juridiska status innebar att de hade makt och resurser som kunde användas för att få sina medlemmar ur knipa om det behövdes. De kriminella kollegierna var det närmaste maffian som fanns i antikens Rom och de arbetade enligt ungefär samma princip - håll ihop, håll tyst och tjäna pengar. Tack vare dessa skrås organisation kunde en medlem av ett kriminellt kollegium, även om han åkte fast, räkna med att kunna anlita en bra advokat och komma undan med böter eller möjligen bannlysning. Om det värsta skulle hända och böterna skulle göra honom helt bankrutt kunde han dock tvingas in i slaveri för att betala av sin skuld.
Brottsligheten upphörde inte heller när den nådde de övre skikten i staden - i själva verket var det överklassen

Roms förste kejsare Augustus stiftade många lagar mot den kriminella undre världen

En lag för en..

Brott och straff i Roms klassamhälle

Den fria romerska medborgaren
En fri medborgare i Rom som ertappades med att stjäla eller fuska ställdes inför rätta och tvingades betala böter på två till fyra gånger värdet av det han hade tagit. Om han hade begått ett särskilt allvarligt brott, till exempel äktenskapsbrott, mutbrott eller förfalskning av pengar eller dokument, kunde han förvisas från samhället för resten av livet. Han dömdes endast till döden för mycket allvarliga typer av mord eller förräderi och kunde erbjudas en privat avrättning i stället för en offentlig. Hans juridiska beskyddare i domstolen måste vara någon annan av samma rang.

Den icke-medborgerliga underklassen
En medlem av den romerska underklassen - en fattig, icke-medborgare, plebejian - kunde förvänta sig strängare straff och bestraffningar än en fri medborgare. Om en person ertappades med att råna någon på natten kunde han eller hon bli avrättad, ibland på plats. Men om han greps efter brottet, eller för något annat än nattliga rån eller mord, kunde han argumentera för sin sak i domstol. Hans juridiska beskyddare i domstolen kunde vara "vem som helst som brydde sig".

En staty föreställande en fri romersk medborgare i toga

En romersk brottsling straffas genom att kastas till lejonen i gladiatorarenan. Mosaiken är från det romerska Tunisien och dateras till 300-talet

Icke-medborgare fick strängare straff om de befanns skyldiga

"Rom hade sina egna versioner av billiga designerförfalskningar, bedrägerier med avlöningsdagslån och maträdsla"

Ett av de värsta brotten i antikens Rom var fadermord, det vill säga att döda sin egen far

Advokatverksamhet i antikens Rom

Försvar i romerska domstolar

Romerska brottslingar tog sin juridiska representation på allvar. Rom sägs ibland ha haft de första advokaterna någonsin och de var tillgängliga för fria medborgare och för alla icke-medborgare i underklassen som inte hade begått ett allvarligt brott.
Under en rättegång, inför den lokala praetorn (domaren), kunde en advokat företräda sin klient och argumentera för dennes räkning. Advokatens främsta uppgift var att antingen bevisa att hans klient var oskyldig eller att minska straffet för klientens brott. Alla romerska advokater var dock inte skapade lika. Vissa tjänade de rika patricierfamiljerna och var själva rika och högklassiga - "Det är de eleganta kläderna som säljer advokaten", skrev Juvenal.
Vanliga medborgare och icke-medborgare hade inte tillgång till elitens mäktiga advokater, även om medlemmarna i ett kollegium kunde samla sina resurser och sitt inflytande för att anlita en dyrare advokat åt en av sina medlemmar. Advokater för fattigare klienter fick dock ibland betala med jordbruksvaror eller mat. Underklassen kunde få ett välutbildat juridiskt försvar i domstol - men deras advokater var i allmänhet nästan lika fattiga som de människor de försvarade.

"Äktenskapsbrott blev också ett brott bland den styrande eliten, eftersom det hotade familjesystemet för arv"

elitens villor var en grogrund för en annan typ av brottslig verksamhet. Romare från patricierklassen hade inget behov av att stjäla eller lura. De föddes in i den värld av ärvd rikedom som underklassen längtade efter och medelklassen strävade efter. Deras liv skilde sig mycket från den övriga befolkningens, och det gjorde även deras brott. Detta gällde särskilt under övergången från republik till kejsardöme, då förräderi blev ett av de värsta brott som en romare kunde begå. De brott som vi idag känner igen mest från den romerska överklassen är naturligtvis de komplotter och mord som präglade stora delar av det senare kejsardömet.
Vi tänker ofta på den romerska överklassen som en grogrund för uppvigling och intriger, och många begick faktiskt förräderi på ett eller annat sätt. Förräderi var dock inte bara begränsat till komplotter eller mord, utan allt som hotade Rom som helhet - idén om den "eviga staden" var kanske viktigare än människorna som bodde i den. Romare ur överklassen löpte lika stor risk att förföras av den förrädiska nya religionen kristendomen som plebejerna.
Bland den manliga eliten fanns det alltid en risk att någon ung, smart general eller politiker skulle tro att han kunde styra staden och det tillhörande imperiet bättre än det rådande etablissemanget. Några av de värsta romerska överklassbrotten var att betala mutor till armén och fadermord.
Fadermord innebar att man dödade sin far eller paterfamilias i din familj. Även om detta var ett chockerande brott i alla skikt av det romerska samhället, var det värst i patricierklassen. Hushållets överhuvud symboliserade en slags mini-kejsare, en symbol för härskarskap, arv och den etablerade ordningen. Att bryta mot detta var att bryta mot det romerska imperiets principer. Äktenskapsbrott blev också ett brott bland den styrande eliten, eftersom det hotade familjens arvssystem.
Brottslighet var ett stort problem för befolkningen i det antika Rom, som kom från alla samhällsskikt. Och även om brotten - och straffen för dem - varierade i allvar, utförande och motiv, kretsade de alla kring samma behov och önskemål: mer pengar, mer kontroll, mer makt.

Cicero fördömer Catilinus av Cesare Maccari, 1899, Palazzo Madama, Rom. Cicero var en advokat som var känd för sin exceptionella talekonst, men "ingen skulle ge ens Cicero ett fall om han inte bar en ring som glänste med en överdimensionerad diamant", skrev poeten Juvenal

Korsfästelse

hängdes på ett kors och lämnades att dö

Brottslingen bands eller spikades fast på ett kors och lämnades att dö av kvävning på grund av att lungorna kollapsade. Användes för slavar, pirater, kristna och andra icke-medborgare.

Romersk

Bestraffningar

Från det grymma till det ovanliga

Culeus

En fin

syddes in i en säck och dränktes

Detta uppfinningsrika straff för fadermord innebar att brottslingen syddes in i en säck och kastades i floden eller havet. I senare varianter inkluderades en levande hund och kyckling, och vissa berättelser nämner till och med en apa och en orm.

Förvisning

några år till resten av deras liv

Romerska överklassbrottslingar förvisades i allmänhet, utom i de allra värsta fallen. Förvisningen kunde vara från några år till livstid och innebar att brottslingen berövades sina tillgångar och sin makt.

upp till fyra gånger värdet

För mindre allvarliga och icke-våldsamma brott var det vanligaste straffet för en romersk medborgare böter.

Kroppslig bestraffning

offentlig misshandel

Icke-medborgare kunde förvänta sig strängare straff för mindre allvarliga brott, t.ex. offentlig misshandel, vanligtvis med en piska.

Arenan

gladiatorer för underhållning

Slavar kunde dömas till arenan för att tjäna som gladiatorer - krigare som kämpade till döden enbart för att underhålla den romerska allmänheten.

Förslavning

på grund av bristande betalningsförmåga

Bedragare eller tjuvar som inte kunde betala en del av eller hela ersättningen till sitt offer kunde bli förslavade av offret.

Damnatio ad bestias

serveras till djur som föda

Några av de värsta brottslingarna sattes på den offentliga arenan med en grupp lejon, för att dödas och ätas av dem.

© Sandra Doyle/The Art Agency; Look and Learn; The Ashmolean Museum

Blod, tarmar och gladiatorer

Från att njuta av vacker poesi till att heja på en blodtörstig gladiator som går in för att döda, visste romarna verkligen hur de skulle njuta av sin fritid

Enterhållning och sport var centralt i det romerska livet med massor av sysselsättningar, bbåde litterära och spektakulära, höll Roms medborgare sysselsatta på fritiden. De användes av kejsaren för att kontrollera och sysselsätta de fattiga, sysslolösa massorna i ett försök att avvärja en eventuell revolt, men den stora befolkningen skulle komma att njuta av och omfamna stor och klar prosa, elegant latinsk poesi och konst inspirerad av deras grannar, etruskerna.
De vanliga romarna var läskunniga, eller åtminstone halvläskunniga, och besökte bibliotek och njöt av satiriker som Juvenal, som visade sig vara så inflytelserik att poeten Samuel Johnson 1738 skulle modellera hans arbete, Londonpå Juvenals Satir III. Men att koncentrera sig på konsten är att berätta half ahistoria: romarna kom att älska stora visuella, huvudsakligen brutala händelser så mycket mer. De styrande visste det och använde enorma spel för att täcka över sprickorna i imperiets strider.
Deras största innovation var att de verkligen förvandlade sport från något som spelades till något som man tittade på för nöjes skull, att de firade människans atletiska förmåga och att de i högre grad än grekerna kunde dra nytta av de starka konkurrenternas prestationer. Enorma amfiteatrar och arenor dominerade de romerska städerna, och de blev stolta och kraftfulla samlingspunkter. Åskådarsporterna blev också enormt organiserade med stora lag som försökte få ut det bästa av de tävlande.
Enskilda personer och grupper av vänner kunde dock hitta sina egna sysselsättningar, bort från de stora arenorna. De ville ha mat och underhållning, och därför blev det känt som panem et circenses - bröd och cirkus. Brädspel var mycket populära bland medborgarna, och strategibrädspelet för två spelare ludus latrunculorum som bygger på militär taktik och spelades över hela imperiet. Tic-Tac-Toe var ett annat spel som höll tankarna igång i antikens Rom, och det spelas än idag, ibland under namnet noughts and crosses.
På landsbygden fanns jägare och fritidsfiskare. Det förekom också boxning, brottning, simning, kastning och ridningsamt aversion av fotboll, känd som harpastum, spelas på en plan.Det var avbildad i teckningar som att ha två sidor, med målet verkade vara att hålla bollen på egen planhalva, och spelet sågs som ett sätt att hålla soldaterna i form och friska.

Kvinnliga gladiatorer, som alla var slavar, var vanliga på Roms arenor på 1000-talet e.Kr

En mosaik från 400-talet e.Kr. från Terranova i Italien föreställer romerska gladiatorer som slåss

Landet av blod och ära

Vilda djur skulle inte dra bort folk från romarnas spektakel. I själva verket skulle de få medborgarna att flockas till stadia i sina droppar

De gamla romarna älskade sina blodiga sporter och i mer än 650 år kom de i tiotusentals för att njuta av de våldsamma spektaklen med gladiatorstrider och vagnkapplöpningar, beundrade deltagarnas mod och njöt av den inneboende faran. Sådana former av underhållning sågs inte som barbariska eller grymma, vare sig mot människor eller djur, utan välkomnades och hyllades och ansågs definiera den romerska civilisationen. Eftersom imperiets medborgare värdesatte fysisk kondition sågs de som deltog ofta som symboler för styrka, särskilt för de rika sponsorerna av de välpublicerade showerna.
Idrotten tenderade att vara en manlig angelägenhet, både när det gällde de tävlande och de som samlades för att titta på. Enorma arenor byggdes i Rom, från Colosseums prakt, som stod färdig år 80 F.KR för upp till 80 000 åskådare, till den stora, långa och smala Circus Maximus på Palatinkullen, som kunde fyllas med så många som 250 000 personer vid de mest populära evenemangen. Eftersom sport utövades över hela imperiet fanns det mer än 230 brantbrant sittande antika amfiteatrar har upptäckts över alla territorier, som alla skulle ha varit en källa till medborgerlig stolthet, många klädda med marmor och dekorerade med statyer. Storbritanniens största låg i Chester.
Folkmassor skulle få gratis inträde till evenemang, vilket var ett sätt för kejsarna att göra sig populära. Romarna tog tillfället i akt att se på sport och tenderade att göra en hel dag av det. Den enorma populariteten för sådana tillfällen innebar att även de största arenorna tenderade att bli överfulla, vilket ledde till slagsmål mellan dem som försökte komma in. Men till skillnad från idag var de människor som de tittade på och de som var associerade med showbusinessäven inom idrotten, betraktades som personer med låg social status. Medan publiken hade sina favoriter och vissa tävlande blev mycket berömda som ett resultat av detta, var idrottsmännen vanligtvis slavar, brottslingar eller krigsfångar.
Mot bakgrund av detta är det mycket lätt att säga att romarna såg dem som överflödiga och att publiken hade en sann sadistisk ådra. Men även om det säkert stämmer för vissa av dem som deltog, var den romerska sporten i själva verket symbolisk. Gladiatorstrider hade sitt ursprung i begravningsceremonier för rika adelsmän (den första var en strid som arrangerades till Junius Brutus Peras ära 264 F.KRdär tre slavar hade valts ut för att kämpa på boskapsmarknaden Forum Boarium). I det fallet, handlade det mindre om spänningen i att döda och mer om tron på att spillt blod skulle hjälpa till att rena den avlidnes själ.
Striderna skänkte politisk prestige till en familj, därför blev begravningsshowerna allt mer avancerade och involverade ett större antal gladiatorer. Så småningom, ledare att iscensätta dem som underhållning i sin egen rätt, återigen för den popularitet det gav dem. Publiken njöt aved mer än blod som spills, det fanns komplicerade regler och förordningar, och gladiatorerna hade sina egna kampstilar. Tävlingarna kunde vara mycket taktiska.
Cromarna älskade att se vissa färdigheter ställas mot varandra. Många romare njöt av föreställningarna mellan murmillo med svärd och sköld och Thraex gladiatorer, till exempel. Deras sköldar av olika storlek tvingade dem att använda olika sätt att skada sina motståndare och det gav en spännande taktisk känsla åt händelserna. Denna förkärlek för att blanda olika stilar gällde även andra antika sporter: att få olika djur att mötasmot varandra - elefanter mot lejon, kanske - fick publiken verkligen svimfärdig.
Men det fanns andra skäl till sport som kunde ses tydligt vid stridsvagnstävlingarna, som var en satsning mans dröm. Eftersom vagnförarna - slavar eller före detta slavar som backades upp av stora expertteam med tränare, veterinärer och smeder - tävlade under 12 dagliga lopp (eller 24 under vagntävlingsfanatikern Caligula), vann och förlorade man mycket pengar. Det skulle finnas fyra lag - de vita, röda, blå och gröna - och att det fanns pengar i potten gjorde bara spänningen ännu större. Inte för att det var en mindre farlig sport, med många ryttare som skadades eller dog. Mer skonsamma var trickridningsutställningarna, som tenderade att arrangeras vid sidan av tävlingarna.

Miliarius var namnet på en kusk eller häst som vann mer än 1.000 lopp

Denna mosaik i Jamahiriya Museum, Tripoli, Libyen, är från före år 80 e.Kr. och visar romerska underhållningar från 1000-talet

Det finns en hel del debatt om huruvida tummen ner innebar att döda en motståndare eller hålla honom vid liv

Denna målning från 1800-talet beställdes av William T Walters och visar kristna martyrer som ber innan de slukas av vilda djur - en annan form av "underhållning" i antikens Rom

Roms mest populära sporter

Sport och underhållning var synonyma i det antika Rom, där idrottare blev berömda ikoner som drog till sig stora folkmassor

Gladiatorerna
I stället för att involvera flera gladiatorer i en oregerlig kamp på liv och död kom gladiatorstriderna att bli strukturerade, domarledda strider mellan två vältränade män. Att utbilda sig i stridskonsten kunde ta många år och kosta mycket pengar, så medan kejsarna i Colosseum och den upphetsade publiken på andra arenor bestämde om en gladiator skulle skonas eller inte. Det fanns faktiskt en motvilja mot att göra det med tanke på de avgifter som tränare skulle kräva för dödsfall.

Vagnkappkörning
Vagnkapplöpning var en av de få sporter som kvinnor kunde titta på, och den medförde sina egna skrämmande faror. Upp till 300.000 människor samlades i den långsmala Circus Maximus på Palatinkullen när vagnarna körde sju varv moturs och brände jorden. Vagnarna drogs vanligtvis av fyra hästar, men ibland fler. Det var många ögonblick med hjärtat i halsgropen när hjulen krockade med stenar och ryttare som kämpade för sin position.

Den mest populära av alla åskådarsporter, beväpnade män i våldsamma slagsmål fick romarna att flockas till arenorna

Det sägs att Roms grundare Romulus använde sig av vagnkappkörning för att distrahera sabinska män

Vilda djur
De romerska folkmassorna började dagen med att se jägare visa upp sina färdigheter på arenorna. Vilda djur, allt från elefanter till lejon, kastades också in i striderna. Arenorna smyckades med träd och buskar för att göra skådespelet ännu större och publiken njöt av människans dominans över naturen. Publiken gillade också att se män gå in på arenan för att slåss mot djur: stora publikskaror strömmade till för att se kristna och dömda brottslingar bli misshandlade.

Vattensporter
Amfiteatrarnas enorma utrymme skulle översvämmas med vatten så att de tävlande kunde delta i gigantiska sjöslag. Detta skedde både vid Colosseum och Circus Maximus där små antika fartyg kämpade mot varandra. Det utnyttjade den romerska kärleken till ett stort skådespel och vädjade till en kejsares förkärlek för att visa upp sig. Så småningom kom sjöar att användas för detta ändamål och fångarna som tävlade i dem kallades naiunachiarii

Oavsett om de kallades för att göra tricks eller för att slåss mot varandra spelade vilda djur en roll i sportlivet

Att iscensätta sjöslag som massunderhållning skulle ha varit ett fantastiskt skådespel

"Publiken gillade också att se män gå in på arenan ... stora publikskaror strömmade till för att se kristna och dömda brottslingar bli misshandlade"

Roliga pjäser och seriösa pjäser

Romarna kom in i rytmen med dans, poesi och teater, samtidigt som de fick tid att motionera och koppla av

Romarna föredrog de stora spektaklen med gladiatorstrider och vagnkapplöpningar, men det fanns fortfarande utrymme för mer intellektuell underhållning. Imperiets teatrar byggde på de grekiska och här uppfördes musikaler, traditionella pjäser och situationskomedier. Det fanns poesi baserad på moral och patriotism, samt fars och satir. Och även om det verkar som om romarna ansåg att deras konst inte kunde mäta sig med den grekiska, så producerades det mycket i hög stil.
Enligt den romerske historikern Livius hölls den första teaterföreställningen år 364 f.KrEmed dansare och musiker som hämtades från Etrurien i tron att de skulle kunna stoppa en pest. Mime blev mycket populärt och kombinerade sång och talad dialog med farsartade scener som fick liv på ett överdrivet sätt. Men det var pantomimen - en romersk uppfinning - som som som slog an en större sträng. Publiken älskade hur de maskerade dansarna, som inte talade, använde sin kropp och rytmiska gester för att gestalta olika karaktärer.
Den grekisk-romerske dramatikern och episke poeten Lucius Livius Andronicus, född i c.284 F.KREöversatte grekiska verk till latin och inledde därmed den populära och seriösa dramatiken. Senare kom Titus Maccius Plautus den litterära komedin och producerade mer än 130 pjäser, av vilka endast 20 har bevarats intakta. Publius Terentius Afer - eller Terence - skrev Andria (Flickan från Andros), en komedi som var mycket omtyckt av den tidens mest populära dramatiker, Caecilius Statius. Tragedier var däremot mindre populära, och det har sagts bero på att de stora teatrarna akustiskt sett var olämpliga för talad dialog.
Teatrarna kunde ta upp till 15.000 personer och var ofta fullsatta. För att hjälpa publiken i de sämsta sittplatserna att förstå vad som hände, indikerade rollfigurernas kläder deras status och roll: rika män bar purpur, fattiga män rött; soldater bar korta mantlar och slavar korta tunikor. Det fanns vanliga karaktärer, särskilt i komedier, och kvinnor dök så småningom upp i pjäser, ibland nakna, men oftast med tunga masker.
Män och kvinnor var i allmänhet åtskilda i sociala sammanhang, bland annat i de populära badhusen dit romarna gick för att tvätta sig och koppla av i timtal samtidigt som de umgicks med vänner och bekanta. Det fanns separata badtider, där männen badade på eftermiddagen, och möjligheter till motion. Badhusen fungerade också som uppträdandescener (precis som gatorna utanför) med akrobater och jonglörer som stod för snabb och rolig underhållning. För de mer lärda fanns det bibliotek i byggnaderna som tillhandahöll böcker att läsa.
Det fanns också träningsanläggningar, som återigen tog fasta på deras önskan om att hålla sig i form. Det var inte en lika fanatisk strävan som för grekerna, men det fanns gym och öppna ytor. Vissa romare tyckte om att spela bollspel, särskilt Trigon. Det gick ut på att tre personer stod i en triangel, kastade bollen med vänster hand och fångade den med höger. Idrottare tävlade också i offentliga spel och festivaler - i praktiken vilodagar för resten av befolkningen eftersom de inte hade några helger. Arbeta hårt, spela hårt verkade vara mottot.

Scenens bakgrund
Den höga bakre väggen på scengolvet kallas för scaenae fronsoch ger en visuell effekt och bär ofta upp ett tak.

Inuti en romersk teater

Byggd för att ge bra utsikt och akustik

Orkestern
Orkestern - utrymmet mellan scenen och publiken - var halvcirkelformad i romerska teatrar och kunde användas för att anordna "spektakel".

Sittplatsområdet
Åskådarna skulle sitta på terrasserna i den halvcirkelformade hörsalen i upphöjda sittplatser för bättre utsikt.

Scenen
Skådespelarna skulle naturligtvis uppträda längst fram i teatern på en scen (pulpitum) medan scenens framsida (proscaenium) vanligtvis var dekorerad med statyer.

Hedersgäster
De som var värda att hedras - kanske för kommunala tjänster - skulle tilldelas platser framför eller runt orkestern.

In och ut
För att publiken skulle kunna ta sig in och ut ur teatern skulle vomitoria tillåta passage under sittplatserna.

Det fanns 29 bibliotek i Rom år 350 e.Kr. där medborgarna njöt av att läsa långa remsor av papyrus

"Män badade på eftermiddagen och hade möjlighet att motionera"

Rester av teatrar och arenor har hittats

Den mest berömda av Roms alla arenor är Colosseum, som stod klart år 80 E.KR. Det tog nästan tio år att bygga det, och även om det påbörjades under Vespasianus styre, öppnades det slutligen av hans son, kejsar Titus. Men det var bara en av de många Romerska romerska stadior, amfiteatrar och teatrar, hundratals som låg utspridda över provinserna.
Romarna tog med sig sina egna ingenjörskunskaper; till skillnad från i Grekland behövde friluftsteatrar inte byggas i nedsänkt mark eftersom deras halvklot kunde byggas på valv. Det finns bevis för dessa strukturer över hela det tidigare romerska landetoch de står kvar än idag.
I Storbritannien finns Chesters romerska amfiteater från 1 E.KR var den största, men lämningar har också hittats i bland annat Silchester, Colchester, Cirencester, Dorchester, London och St Albans. Arkeologer i Córdoba, Spanien, hittade 2003 Europas näst största amfiteater (efter Colosseum). Bra exempel att besöka är amfiteatrarna Uthina och El Djem i Tunisien, Verona Arena i Italien och den magnifika Pula Arena i Kroatien.

© Alamy, WIKI, ThinkStock

Circus Maximus Historia 2022 (Bokasin Historia)

En dag i livet för en Chariot Racer

De dödsföraktande idrottsmännen tävlar om ära i Circus Maximus, Rom

Även om det går tillbaka till det antika Grekland blev vagnkapplöpning mycket populärt i det romerska samhället. Circus Maximus, eller "den största cirkusen", var den största offentliga byggnaden i det antika Rom och föregick det mäktiga Colosseum. Den kunde rymma upp till 200.000 åskådare och var värd för tusentals evenemang för allmänheten, med vagnförare (kända som aurigae) tävlade runt den 620 meter långa banan. Till skillnad från sina militära motsvarigheter, tävlingsvagnar (quadriga) var lätta, så auriga måste balansera ostadigt på hjulaxeln. Aurigae började sin karriär som slavar, som jagades från hela det romerska territoriet av en av de fyra rivaliserande kapplöpningsfraktionerna i Rom. Den förväntade livslängden för aurigae var låg, men framgångsrika racerförare kunde vinna stor berömmelse och förmögenhet.

En häst med en ryttare som bär färgerna från Roms röda tävlingsfraktion

Förberedelser vid
stallet
Varje vagnlag betalade bra för de finaste hästarna, och djuren var ofta mer värdefulla än de flesta aurigae. Före ett lopp var det fullt upp i stallet med slavar som förberedde quadrigan i fraktionens färger. Conditor - stallets föreståndare - såg till att alla hästar och aurigae var redo för det kommande loppet.

Träning inför huvudnumret
Hästen längst till vänster av de fyra som drog vagnen skulle vara den bäst tränade, eftersom den måste vara orädd när den sprang bredvid spina, den centrala ön som löper i mitten av cirkusbanan. Varje auriga var skicklig på att kontrollera alla sina hästar, som ibland kunde vara så många som åtta - de styrde med vänster hand och piskade med höger.

Sabotage, vadslagning och svordomar
Den bittra rivaliteten mellan kapplöpningsgrupperna kändes lika starkt av deras anhängare. Det finns vittnesmål om förbannelser som skrevs på tavlor och som riktades till gudarna för att de skulle bringa olycka över motståndarnas kuskar. Hästar förgiftades ibland av rivaliserande fans eller till och med av stallpersonalen hos en motståndarfalang, så redan före loppet var det viktigt att vara på sin vakt.

Invigningsparaden
En stor procession, ledd av huvudsponsorn för dagens lopp - ja, det fanns sponsorer även på den tiden - skulle inleda dagens evenemang. Det var vanligt att vissa gudar valdes ut för att hedras på tävlingsdagen, så präster som bar statyer av till exempel Mars och Jupiter gick också med i processionen. Musiker och lag skulle också vara med i paraden och visa upp sina respektive färger för den samlade publiken.

Hur vet vi detta?
Stridsvagnsracing nämns första gången i Homeros Iliadendär Akilles anordnar tävlingar och spel. Den romerske poeten Juvenal skrev också om kappkörningens popularitet och hänvisade till "bröd och cirkus" som höll vanligt folk underhållna. Gaius Appuleius Diocles var en berömd kapplöpningsspelare vars karriär varade i häpnadsväckande 24 år. Hans uppgång genom Roms tävlingsfraktioner från 18 års ålder finns nedtecknad och redogör även för de 1.462 lopp han vann.

Stridsvagnstävlingar slutade ofta med dödsfall, med aurigae som kraschade i otroliga hastigheter

Startpositioner
Upp till 12 vagnlag, tre från varje fraktion, samlades vid startlinjen i carceres, eller startgrindarna, som byggdes över hela banans bredd. Varje vagnförare spände hästarnas fyra tyglar runt midjan, så att han bättre kunde kontrollera djuren med sin egen vikt. De skulle alla leta efter mittere signum, eller signalen för att starta loppet, som gavs av en tjänsteman, till exempel en magistrat eller stadens praetor.

Krascher var vanliga och orsakade ofta en sammanstötning nära innerbanan

Racing
I början av loppet var det en omedelbar kamp om att få en bra position på banan, som låg så nära spina som möjligt. De tävlande fick övertaget över sina motståndare genom att kollidera med deras vagnar och genom att sporra sina hästar med en piska. Om en vagnförare krockade var han tvungen att snabbt skära sig fri från tyglarna med sin kniv, annars riskerade han att trampas ihjäl av sina konkurrenter.

"Om en vagnförare kraschade var han tvungen att skära sig loss från tömmarna eller sannolikt trampas ihjäl"

Segervarv
Den segrande kusken får en palmkvist och en lagerkrans av tävlingsledaren. Hela tävlingsteamet fick prispengar och paraderade runt på cirkusen till sina supportrars jubel. Särskilt framgångsrika kapplöpningsdeltagare sågs som hjältar - i synnerhet av "pöbeln" - och kunde ofta spara ihop tillräckligt för att köpa sig fria. Det finns till och med exempel på kapplöpare som blev extremt rika.

Fest i klubbhuset
Var och en av de vagntävlande fraktionerna i Rom - den röda, gröna, vita och blå - hade klubbhus runt om i staden. Här samlades fans och stallpersonal för att fira segrar och hylla sina vagnförare, även om de bara överlevde de livsfarliga loppen. Den förväntade livslängden för vagnförare var så kort att det var en anledning att fira att man levde när dagen var slut.

© Alamy; Corbis

Vad har romarna gjort för oss (s. 48) finns!
Spännande historia 2021 (I Bokasin Historia, Annual 2020,
med guldig titel i mitten)

Julius Caesar, på bilden här, blev arketypen för den romerska kejsaren som skulle komma (både i makt och eventuellt öde)

Dynastierna Dynastierna i det romerska riket

Från republikens tidigaste dagar till imperiets sista mörka dagar formade Roms dynastier nationen och dess öde

Funder fyra århundraden av sin existens styrdes Rom av nio otroligt mäktiga dynastier och det var under deras styre som nationen steg till höjden av sin makt och så småningom såg den falla i händerna på östliga mästare. Den första av dessa epoker, principatet, var den första som uppstod efter slutet av republiken där Rom expanderade med militär makt till en av världens mäktigaste nationer. Principatet inleddes med bildandet av positionen som emperor, där den demokratiska strukturen i rrepublikens demokratiska struktur kastades åt sidan och hela rikets makt var övergick i händerna på en enda man.
Den förste av dessa män, Augustus, var medveten om farorna med att kasta in Rom i en politisk värld somat thfolket inte kände igen så Senaten bevarades, men senaten svarade i slutändan till sätet för emperor. Det var allt en illusion, men det var ett system som sattes på plats och under 300 år av principatet.
Efter krisen på 300-talet förändrades de politiska skikten i Rom och mer makt samlades i positionen som emperor. Detta var början på den dominerande eran, där emperorerna utövade den personliga kontroll över riket som vi närmast förknippar med den kejserliga tronen. Det var också en tid av politisk osäkerhet och omvälvning, med korta experiment med gemensamt styre (i en ynklig imitation av republikanska tiden) och en slutlig splittring i ei ett disparat öst och väst som till slut beseglade Roms öde och med detoch med det det romerska riket.

Även om romarriket var känt för sin politiska effektivitet drabbades det ofta av politisk och social oro

Galba
68 - 69 CE

Tiberius
14 - 37 CE

Den julio-claudiska dynastin
27 F.KR. - 68 E.KR
De första fem kejsarna i romarriket börjar med Augustus, och det är genom honom som principatsmodellen för styrning (där både senat och kejsare finns, men senaten i slutändan svarar till den mäktigaste mannen i riket) föds. Många av dessa män har inga naturliga arvingar, så de flesta använder adoption för att välja sin eventuella efterträdare och fortsätta dynastin. Från Augustus till Nero är det en splittrande tid för romarna. Politisk maktkamp och favorisering leder till förföljelse av vissa familjer som anses vara rivaler till Julio-claudierna och till och med senaten själv försöker återta makten vid ett tillfälle. Rom brinner till och med år 64 e.Kr.

När Vespasianus så småningom blir kejsare hjälper han till att få slut på oroligheterna.

De fyra kejsarnas år
68 - 69 E.KR
Efter Neros självmord kastas Rom in i ett inbördeskrig där rivaliserande familjer försöker installera sina egna kandidater som kejsare. Före flavianernas uppgång regerar tre män: Galba, Otho och Vitellius.

Commodus
177 - 192 CE

Elagabalus
218 - 222 CE

Titus
79 - 81 CE

Rom befinner sig återigen i en maktkamp mellan ett antal inflytelserika personer, och ett år av mord och svek följer.

Flaviska dynastin
69 - 96 E.KR
Den flaviska dynastin tar makten under inbördeskriget, och även om dynastins regeringstid är relativt kort genomför familjen några stora förändringar. Den förste flaviske kejsaren Vespasians nya skatter bidrar till att förbättra finanserna, och när silver läggs till i de romerska mynten förbättras ekonomin.

Dynastin Nerva-Antonin
96 - 192 E.KR
De sju kejsarna i Nerva-Antoninska dynastin skapar en fredligare och mer framgångsrik era för Rom. Det är en tid av helande mellan kejsare, militär och folk; och det ser några av de mest omtyckta kejsarna inta positionen under ett nära århundrade av styre. De tre första - Nerva, Trajanus och Hadrianus - förnyar adoptionspolitiken för att säkra den rätta arvtagaren. Även om de flesta av de efterföljande kejsarna inte är far och son är många av dem blodsband, vilket gör att familjebanden säkras. Detta fortsätter med Antoninerna - Antoninus Pius, Marcus Aurelius, Lucius Verus och Commodus. Aurelius och Verus regerar till och med tillsammans under en tid.

Pertinax
193 CE

Severus Alexander är den siste i raden, och även om han i början är populär blir han snart en skrattretande figur när en rad militära felsatsningar gör att han får sina egna mäns svärd i ryggen.

De fem kejsarnas år
193 E.KR
Efter mordet på Commodus mördar hans pretoriangarde hans efterträdare Pertinax inom tre månader. Didius Julianus efterträder honom, men avrättas av Septimius Severus. severus är medregent samtidigt som han utkämpar ett inbördeskrig mot en annan pretendent.

Severanska dynastin
193 - 235 E.KR
Den sista dynastin i Principatet ser slutet på inbördeskriget, men det ser också imperiets maktsäte skakas av politisk inbördes strid och oro som förebådar den kommande krisen.

Augustus
27 F.V.T. - 14 CE

Rom kastas nu in i ett år av inbördeskrig där fyra män stiger upp till kejsartiteln - Galba, Otho, Vitellius och Vespasianus.

Vespasianus andre son (och den tredje flaviska kejsaren) Domitianus mördas år 96 e.Kr. och hans mångårige anhängare Nerva tar hans plats.

Vespasianus
69 - 79 CE

Marcus Aurelius
161 - 180 CE

Septimius Severus
193 - 211 CE

Severus regerar tillsammans med Clodius Albinus, som så småningom vänder sig mot honom och besegrar honom för att ta full kontroll över imperiet.

Severus Alexander
222 - 235 CE

Aurelian
270 - 275 CE

Licinius I
308 - 324 CE

Valentinianus II
375 - 392 CE

Julius Nepos
474 - 475 CE

Ingen kejsare har verklig kontroll under denna period förrän Aurelianus, som förenar alla tre imperierna och effektivt avslutar krisen under det tredje århundradet.

Diocletianus
284 - 305CE

Den konstantinska linjen varar till 364 e.Kr. då Jovian, den siste av kejsarna i den linjen, dör av naturliga orsaker. Armén utser hans ersättare till...

Honorius
395 - 423 CE

Vi kan se detta som det faktiska slutet på det västromerska riket.

Krisen under det tredje århundradet
235 - 284 E.KR
Med principatets siste kejsare Severus Alexander död, dessutom mördad av sina generaler, kastas imperiet in i sin mest blodiga interna konflikt hittills. Tredje århundradets kris, eller den kejserliga krisen, rasar i nästan 50 år och innebär att 26 enskilda män erkänns av senaten som Caesar (vilket gör dem till officiella kejsare). Konflikten är så allvarlig att den leder till att imperiet delas upp i tre krigförande stater: det palmyrenska imperiet (som omfattar det romerska Egypten och det romerska Syrien), det galliska imperiet (som omfattar Gallien och Britannien) och det återstående romerska imperiet däremellan.

Tetrarkin
284 - 313 E.KR
I slutet av krisen införs ett nytt styrelseskick där makten delas lika mellan fyra män - Diocletianus, Galerius, Maximianus och Constantius Chlorus. Var och en styr en annan del av imperiet.

Den konstantinska dynastin
306 - 363 E.KR
Den konstantianska dynastin är den första riktiga början på den dominanta eller "despot"-eran, där konceptet med ett enda mäktigt styre överges och mycket mer makt samlas i kejsarpositionen, och en rad militära och religiösa omvälvningar som förändrar riket för alltid.
Den konstantinska linjen (ibland kallad den neoflaviska linjen, eftersom alla medlemmar också bär det namnet) börjar faktiskt med Constantius Chlorus under tetrarkin, men det är inte förrän hans son Konstantin den store tillträder som Rom (som fortfarande är uppdelat i ett östligt och ett västligt rike) förenas.

Constantius Chlorus
293 - 306 CE

Maximioss Thrax
235 - 238 CE

Efter 20 års styre abdikerar Diocletianus och Maximianus och ytterligare två män utses till co-cæsarer. Detta bryter så småningom samman, inbördeskrig utbryter och Chlorus son Konstantin går segrande ur striden.

Konstantin den store
306 - 337 CE

Den valentinianska dynastin
364 - 392 E.KR
Den valentinianska dynastin innebär ett tetrarkiskt styre då Rom avsiktligt delas upp i en östlig och en västlig del som ska styras av ett par medregenter. Beslutet splittrar imperiet för all framtid.

Den teodosianska dynastin
379 - 457 E.KR
En av de sista familjerna som styrde imperiet under dess skymningsår. De styrde först i det östromerska riket, men återförenade kortvarigt de två delarna under en familj 394 e.Kr.

Valentinianus I
364 - 375 CE

Detaljerna kring den siste av de fyra valentinianska härskarna, Valentinianus II:s död är fortfarande ett mysterium, men många har antagit att han blev mördad eller begick självmord.

De sista kejsarna i det västromerska riket
457 - 518 E.KR
När det östromerska riket (en enhet som i en eller annan form består fram till 1400-talet under östliga härskare) faller i bysantinska händer, blir det västromerska riket ett hopkok av självutnämnda kejsare och mord. Det är den stora drömmen om Rom när den är som värst, det romerska samhällets själva struktur faller sönder i sömmarna när rika och mäktiga män som inte har något sinne för att regera söker det ihåliga skal som kejsarskapet utgör. Det västromerska riket går inte under med en flammande ära, utan försvinner in i ingenting när de sista av dess anspråk dör eller mördas.

Den teodosianska dynastin är den sista västerländska familjen som styr det östromerska riket. Från och med då styrs riket av bysantinerna.

Anthemius
467 - 472 CE

© Thinkstock

Augustus

Medan republiken brann omkring honom skulle en man förändra Roms öde för alltid

Thslaget var vunnet. Marcus Antonius och Kleopatra drog sig tillbaka till Egypten, där de begick självmord. Lepidus (en general som hade ställt sig på Antonius sida) var borta sedan länge. Rom behövde fortfarande en ledare, och det fanns bara en kandidat. Octavianus var den obestridde härskaren - det hade han sett till.
Men vad gör man när ens land håller på att falla sönder? Det första man gör är att eliminera all konkurrens. Caesars enda biologiska son, Caesarion, levde fortfarande och härskade över Egypten som Ptolemaios XV Caesar. Men inte länge till, för 30 f.Kr. beordrades hans avrättning. Nu hade Octavianus en republik att bygga upp på nytt.
Octavianus visste exakt vad han gjorde. Romersk politik var farlig på en bra dag - Julius Caesar hade inte varit den förste att bli dödad - så det gällde att vara försiktig. Han var tvungen att återupprätta den romerska republiken... eller åtminstone få det att se ut som om det var vad han gjorde. Att en person skulle ha all makt skulle aldrig falla i god jord; det stank av de gamla romerska kungarna som bara ihågkom för sin korruption.
Planen fungerade. Octavianus utnämndes till konsul när han återvände till Rom efter slaget vid Actium. Bit för bit vann han över senaten och började återföra stabilitet till republiken. Hans tid som konsul tog inte slut när han stiftade lagar som tycktes återspegla de gamla traditionerna. Han påbörjade byggprojekt för att återställa Rom till dess forna glans. Han utnämnde till och med sig själv imperator (överbefälhavare). Det var från detta som det engelska språket senare skulle härleda "emperor". På den tiden var han kanske mer känd som princeps, eller den förste medborgaren.
År 27 f.Kr. fick Octavianus ett nytt namn av senaten: Augustus. Han belönades för att ha återupprättat republiken - något han definitivt inte gjorde - och han skulle förbli konsul i ytterligare fyra år. Till en början tackade han nej till sin nya titel, eftersom han var väl medveten om att senaten skulle insistera på att ge honom den äran. Under samma år fick han också en tioårig mandatperiod för Spanien, Gallien och Syrien. Med dessa regioner kom majoriteten av armén, och hans makt innebar att han kunde påverka utnämningarna av de andra provinsernas prokonsuler.
Augustus var älskad av alla och han fortsatte att upprätthålla republikanska värderingar. Med tiden gled fasaden bort, men medborgare och patricier antingen märkte det inte eller brydde sig inte. År 19 f.Kr. fick Augustus högsta makten över alla romerska provinser; imperiet var fött.
Den förste kejsaren fick makten som tribun på livstid, vilket innebar att han nu kunde sammankalla senaten när han ville. Men rollen medförde mer inflytande än så; denna position valdes vanligtvis årligen och dess innehavare ansågs vara plebejernas försvarare. August hade nu de lägre klasserna på sin sida.
Att behålla greppet om ett imperium efter en så turbulent tid var inte helt enkelt, men Augustus fick det att verka lätt. Freden återställdes och, vilket var ovanligt för det antika Rom, upprätthölls. Det betyder inte att det inte förekom krig (det här var trots allt Rom), men inbördesstriderna stoppades. Hedniska stammar i Alperna attackerades och Galatien i Mindre Asien annekterades. Roms gränser utvidgades och det skulle inte börja gå långsammare förrän kejsar Trajanus dog år 117 e.Kr.
Konsten blomstrade. Kejsaren var mecenat till bland andra Vergilius, Horatius, Ovidius och Livius och han använde litteraturen för att visa sin patriotiska sida. Vergilius Aeneiden målar Augustus som en direkt ättling till Aeneas, en legendarisk grundare av Rom vars mor var gudinnan Afrodite. Hans kopplingar till gudarna tiodubblades efter Julius Caesars gudomliggörande. Nu var han också son till en gud.
Men om republiken verkligen skulle vara över behövde Augustus en arvinge. Han kunde inte leva för evigt, även om han lyckades regera i hela 40 år. Men tronföljden skulle alltid bli ett problem - han hade bara en dotter, Julia. Han vände sig till sin brorson Marcellus, men han dog år 23 f.Kr. Då tänkte han på sina sonsöner Gaius och Lucius Caesar, adopterade dem som sina egna barn och startade deras politiska karriärer. De dog båda i början av 1000-talet e.Kr. Det fanns bara två alternativ kvar: hans styvsöner Drusus och Tiberius. När Drusus dog år 9 e.Kr. återstod bara en man.
Vid Augustus död år 14 e.Kr. grät Rom. Tiberius steg upp till rollen som kejsare och Caesars ätt var säkrad. Det var officiellt: Rom var inte längre en republik. Den förste kejsaren påstås på sin dödsbädd ha hävdat att han hade funnit Rom som en stad av lera och lämnat den som en stad av marmor, men han lämnade efter sig mer än så. Han testamenterade ett marmorimperium till världen och inledde ett nytt kapitel i historien.

"Med tiden, medan fasaden gled bort, märkte medborgare och patricians antingen inte eller brydde sig inte"

© Alamy (huvud), Rabax63/CC BY-SA 4.0 (Altare för augusteisk fred)

Caligula

Förtjänade den fördärvade romerske kejsaren, känd för sina hästkapplöpningar, att bli sparkad?

Tet fanns många storhetsvansinniga härskare i den antika världen, men det fanns bara en som påstås ha försökt ge sin häst ett politiskt ämbete. Den äran tillföll Gaius Julius Caesar Germanicus, i dag mer känd som Caligula, som var Roms tredje kejsare från 37 till 41 e.Kr.
Han satt bara på tronen i fyra år och det är ett under att han överhuvudtaget gjorde något avtryck - men hans rykte föregår honom ändå. Det sägs att Caligula var galen och ledde ett skräckvälde innan han blev mördad, men är det en rättvis bedömning?
Caligula var inte alltid ämnad att regera. Han härstammade från den store Augustus genom sin mor, men hans familj föll i onåd under Tiberius regeringstid. Hans mor och bröder anklagades alla för förräderi och dog i fängelse eller exil. Caligula skyddades av sin mormor fram till Sejanus, Tiberius dödlige högra hand, död år 31 e.Kr. Ett år senare hade Caligula kommit tillbaka i Roms goda händer och flyttat in hos den åldrande kejsaren. Han hade till och med utsetts till arvinge tillsammans med sin kusin Tiberius Gemellus, som var kejsarens naturliga sonson.
Det var här som Caligula blev överväldigad. Han bodde på den soliga ön Capri strax utanför Neapelbukten och fick smak för det överflöd som hans förmyndare njöt av. Den romerske historikern Suetonius skrev om deras sadistiska nöjen och gick så långt som att säga att "inte ens på den tiden kunde Caligula kontrollera sin naturliga brutalitet. Han älskade att titta på tortyr och avrättningar". Men det finns ett verkligt problem med att använda Suetonius som en korrekt källa för Caligula. Medan han är känd för sin Tolv kejsareen serie böcker om Roms härskare från Julius Caesar till Domitianus, men dessa berättelser var fyllda med skvaller och hörsägen. Det hjälper inte heller att Suetonius skrev nästan 100 år efter Caligulas styre, under Hadrianus regeringstid.
Testet av Caligulas karaktär skulle komma vid Tiberius död år 37 e.Kr. Caligula var nu 25 år gammal och hamnade i rampljuset som medkejsare tillsammans med sin kusin - fram till Gemellus misstänkta död. Medan vissa hävdar att Caligula inte hade något med det att göra, är motståndet mycket starkare. Hur kunde han inte motstå att göra sig av med den man som stod mellan honom och total makt över ett av de största imperierna som Medelhavsområdet någonsin skådat? Vad som än hände var Caligula nu ensam på toppen.
Till en början älskade folket honom. Den mordiske Tiberius hade inte precis varit populär, och en ny, ungdomlig kejsare var en välkommen förändring. Han avskaffade de avskydda förräderiprocesserna, återkallade landsflyktiga och gav sitt pretoriangarde - i princip kejsarens livvakter - en fin bonus. Han underhöll massorna med gladiatormatcher och vagntävlingar, återuppbyggde tempel och spenderade enorma summor pengar på nya byggnader. Men sedan gick han lite för långt när han rekvirerade hundratals handelsfartyg. Varför då?

Lilla Bootikins

Som litet barn följde Caligula med sin krigshjälte till far, Germanicus, runt i imperiet. Han följde ofta med sin far när han inspekterade trupperna och bar till och med en centurionuniform i miniatyr, komplett med små hobbitstövlar, eller caligae. Det var därifrån hans beryktade smeknamn kom. Det var ett öknamn som hans fars soldater gav honom och det betydde ungefär "Little Boots" eller "Bootikins". 14-16 E.KR

"Hur kunde han inte motstå att göra sig av med mannen som stod mellan honom och den totala makten"

Ett nytt hem

Efter att i åratal ha skyddats av sin mormor under familjens fall i onåd bosatte sig Caligula på ön Capri där han levde tillsammans med kejsar Tiberius. Den åldrande tyrannen styrde Rom på distans från nöjespalatset Villa Jovi ("Jupiters villa") under sina sista år, där han också sägs ha ägnat sig åt sina mest depraverade laster, från utsvävande sexuella handlingar till tortyr av sina fiender. 31 CE

Att bygga en två mil lång flytande bro över Neapelbuktenoch sedan galoppera fram och tillbaka på den på sin häst, förstås. Som ett resultat fanns det inga båtar kvar för att transportera spannmål till Rom, så huvudstaden påstods ha drabbats av matbrist. Även om vissa historiker anser att det inte kan vara sant, finns det arkeologiska bevis för att Caligula lät bygga pråmar för nöjesändamål. Båtarna var fyllda med marmordekor, statyer och mosaiker, men resterna förstördes tyvärr av en brand under andra världskriget brand under andra världskriget.
Saker och ting blev bara värre. Det var lätt för alla att se att Caligula var en aning instabil. Inom sex månader efter att han hade blivit kejsare drabbades han av en sjukdom som nästan tog hans liv. Historikerna är idag oeniga om orsaken - det var kanske epilepsi eller kanske ett sammanbrott - men de flesta är överens om utgången. Oavsett vad som hände med honom under sjukdomsperioden var det hans handlingar från och med nu som skulle ge honom rykte om sig att vara inget mindre än en blodtörstig galning.
Som alla andra romerska ledare i det tidiga imperiet ledde han sina trupper i strid, den här gången mot Rhen och så långt norrut som Engelska kanalen. Men Caligula tvingade dem inte nödvändigtvis att slåss på riktigt - enligt Cassius Dio lät han krigstrumpeten ljuda och tvingade sedan sina soldater att samla snäckor i sina hjälmar. Inte ens romarna kunde förklara ett så bisarrt beteende.
Strid var en grundpelare i det romerska livet, eftersom varje kejsare stred för att uppnå ära, men det har hävdats att Caligula ledde meningslösa fälttåg i Tyskland bara för att kunna säga att han hade vunnit konflikter. Han fortsatte också den romerska politiken med fientlighet och intolerans mot den judiska befolkningen i Judeen, och saker och ting blev värre för dem när de vägrade att dyrka honom som en levande gudom. Caligula beordrade enligt uppgift att en kolossal staty av honom själv skulle placeras i Jerusalems tempel, men han blev lyckligtvis övertalad att avstå från idén.
Precis när man tror att galenskaperna äntligen ska upphöra, när man är säker på att den mäktiga romerska senaten vid det här laget har fått nog av sin problematiske kejsare, fortsätter problemen att komma. Den kanske mest kända historien som förknippas med kejsaren gäller hans häst Incitatus. Den hästen fick saker som många romerska medborgare bara kunde drömma om - en krubba i elfenben, ett halsband med juveler och förmodligen till och med ett hus. Caligula var verkligen en man av överflöd, och Incitatus sades ha fått en blandning av havregryn och guldflingor (vilket förmodligen inte är sant).
Legenden säger att Caligula älskade Incitatus så mycket att han bestämde sig för att göra sin ryttarkompis till konsul, en vald ämbetsman strax under kejsaren. Det var sinnebilden av galenskap och förmodligen det första man kommer att tänka på idag när man nämner Caligulas namn - men det var förmodligen en lögn. Just den här berättelsen framfördes av den romerske författaren Cassius Dio, som liksom Suetonius skrev flera år efter det att händelsen inträffade. Historikern Aloys Winterling hävdar dock att om det verkligen hände så berodde det på att Caligula hånade sin senat. I Caligula: A Biographyför han fram tanken att kejsaren betonade att en konsuls jobb var så meningslöst att till och med en häst kunde göra det.
Här ligger problemet med att studera Caligula, och många andra romerska kejsare: vi kan inte backa upp vissa av de källor vi har, särskilt inte de som gör lögnaktiga och märkliga påståenden. Det hjälper inte heller att saker som psykisk sjukdom inte nödvändigtvis var erkända i den antika världen, och absolut inte sågs som de gör idag. Det är på grund av detta som argumentet om att Caligula var psykiskt sjuk är relativt nytt, och med dagens tankesätt är det svårt att motbevisa. När allt kommer omkring kan vi inte låta bli att se historien genom linsen i den tid vi lever i.
Men något som vi vet med säkerhet är att Caligula började få slut på pengar. Trots att han höjde skatterna igen (den här gången på saker som bröllop och prostituerade)höll statskassan på att tömmas på pengar på grund av hans extravaganser och byggprojekt, och många människor började tappa tålamodet med sin kejsare. Komplotter och konspirationer poppade upp över hela Rom, men den som lyckades var där ingen komplott borde ha kommit ifrån - hans pretoriangarde. Kejsarens egna livvakter var de män som till slut lyckades göra sig av med honom.
Den 24 januari år 41 e.Kr. skulle Caligula ta ett snabbt bad för att komma över en baksmälla. I en bakgata i det kejserliga området i Rom överfölls han av en grupp soldater under ledning av Cassius Chaerea, en soldat som hade fått utstå en hel del av Caligulas förolämpningar och som uppriktigt sagt hade fått nog. Han var den förste romerske kejsaren som mördades, och bara det måste bevisa hans oförmåga att regera, eller åtminstone att hans folk inte stod ut med hans maniska tendenser längre. En familjemedlem som överlevde en snabb utrensning av Caligulas släktingar blev inbjuden att bli kejsare - gömd bakom en gardin var det Claudius som skulle komma att regera härnäst.
Som vi har sett har den bild vi har av Caligula idag onekligen formats av historiker som inte var med under hans livstid. Dessa berättelser har odödliggjorts i böcker, filmer och pjäser. Om man nämner kejsarens namn i dag framkallar det bilder av en galning med en ohälsosam besatthet av sin häst.
Även om delar av dessa berättelser måste vara sanna (varför skulle han annars mördas av dem som betalats för att skydda honom?), kan vi aldrig veta hur långt Caligula faktiskt gick och hur mycket han styrdes av mental instabilitet från sin sjukdomsperiod. Men lögnaktiga rykten tenderar att hålla sig mycket bättre än den lilla sanning vi känner till, så han kommer utan tvekan att kallas - med Mary Beards ord - för en "tyranniets mall" under lång tid framöver.

"Vad som än hände under sjukdomsperioden var det hans handlingar från och med nu som skulle ge honom ryktet som en blodtörstig galning."

En bra start på året

De första sex månaderna av Caligulas styre var en välkommen omväxling från Tiberius järnnäve. Den unge kejsaren startade inte bara byggprojekt och anordnade stora spel för att underhålla folket, han erbjöd också amnesti för landsflyktiga och avskaffade de förhatliga förräderiprocesserna. Det såg lovande ut för ett blomstrande Rom, men hans nästan obegränsade makt steg snart den 24-årige kejsaren åt huvudet. 37 E.KR

Kejsaren sades ha haft en affär med sin syster Drusilla

Caligula, nere till höger, lägger sin mors och brors aska i familjegraven

Det är kanske Caligulas häst som är den mest välkända historien om honom

Caligulas berömda pråm föreställd av en 1700-talsillustratör

En kontakt med döden

Allt hade gått så bra för den unge kejsaren - men så blev han allvarligt sjuk. Det är svårt att säga vad han led av, men det är en vanlig uppfattning att han antingen fick ett epileptiskt anfall eller ett sammanbrott. Caligulas attityd förändrades dock, och det blev början på en nedåtgående spiral som skulle leda till att han införde ett skräckvälde och i slutändan ledde till hans egen brutala död. ca 38 e.Kr

© Alamy, Getty Images

Aggrippina, finns I Spännande historia vol 7 (Spännande historia, 2024)

Nero
Spännande historia 2021 (Bokasin historia, med vulkanen på)

Domus Aurea

Neros självförhärligande är ingen hemlighet - kejsaren ryggade inte tillbaka för tanken att spendera enorma summor på sig själv medan hans undersåtar led. Efter att den stora branden år 64 e.Kr. hade förstört stora landområden såg Nero en möjlighet att bygga det ståtligaste palats som världen någonsin hade skådat. Nero lade beslag på marken, som i själva verket ägdes av flera aristokrater, och började bygga sitt drömhem: Domus Aurea eller "Gyllene huset".
Med hjälp av den berömde arkitekten Severus och ingenjören Celer skapade Nero ett nöjespalats som inte liknade något som skådats tidigare. Det enorma komplexet omfattade anlagda trädgårdar, en enorm konstgjord sjö och en kejserlig tillflyktsort med 150 vackert inredda rum. Det skimrade av bladguld, halvädelstenar och elfenben och när projektet var klart utropade Nero: "Nu kan jag börja leva som en människa."
Efter Neros självmord bara fyra år senare tömdes sjön och stora delar av palatset revs av Vespasianus, som också började bygga Colosseum där sjön hade legat. Senare byggdes även badhus på området. Det var först under renässansen som intresset för ruinerna väcktes på nytt - många berömda målare utforskade ruinerna, förundrades över skönheten och inspirerades i sina egna verk.

Palatsets entré
Den innergård som fungerade som huvudentré till komplexet låg längs Via Sacra. I entrén fanns en 30 meter hög staty i förgylld brons av Nero själv, även känd som kolossen Neronis.

Bankettsalarna
Trots att det inte finns några bevis för att det fanns något kök på platsen fanns det otaliga festlokaler. Bara i den västra flygeln omgavs en rektangulär innergård av minst 50 festlokaler.

Östra flygeln
Vår kunskap om den östra flygeln är begränsad, eftersom den västra flygeln är den bäst bevarade delen av byggnaden. Det är dock troligt att den var lika praktfull som sin tvilling, med sittrum, solgårdar, fontäner och intrikat målade fresker. De två flyglarna förenades av en stor kolonnad, som kan ha sträckt sig över två nivåer.

Bad
Nero lät bygga ett läckert badhus på området, vilket var en viktig del av det romerska livet. Badet hade rinnande kallt och varmt vatten, och vatten var ett viktigt inslag i hela komplexet - med vattenfall som rann nerför väggarna, prydnadsfontäner och pooler inbyggda i golven.

Rummet i det gyllene valvet
Det gyllene valvet låg i västra flygeln och hade ett enormt förgyllt tak och marmorpaneler. Huvudattraktionen var dock den höga målningen av Zeus som kidnappar Ganymedes. Dessa vackra och innovativa fresker fanns i hela Golden House och kom att inspirera konstnärer som Raphael.

Trädgårdarna
Slottet var omgivet av en frodig trädgård som täckte 50 hektar. Trädgårdarna bestod av plöjda fält, vingårdar, betesmarker och skogsområden. Det finns också uppgifter om att både tama och vilda djur strövade fritt i trädgården.

Neros koloss
När Nero byggde sin Domus Aurea bestämde han sig för att kronan på verket skulle bli en enorm, imponerande bronsstaty av honom själv. Detta enorma konstverk ritades av den grekiske arkitekten Zenodorus och tog fyra år att bygga. Källorna går isär när det gäller statyns verkliga höjd, men vi kan anta att den var minst 30 meter hög.
Efter Neros död, när den allmänna opinionen mot kejsaren var som lägst, flyttades statyn till Colosseum och Neros ansikte ersattes med solgudens. Kejsar Commodus ändrade det senare till sitt eget ansikte tills det, efter hans död, ändrades tillbaka. Idag finns ingenting kvar av skulpturen förutom dess fundament.

Rum för underhållning
Palatset var inte till för att leva i, utan för att underhålla. Det kan man utläsa av det faktum att det inte fanns några sovutrymmen, kök eller latriner i ett komplex som bestod av mer än 300 rum. I vissa av festrummen överöstes gästerna med blomblad och parfym när de kom in.

Oktagonala rummet
I det åttkantiga rummet fanns en stor betongkupol täckt med glasmosaik. Det sägs att denna roterade oupphörligt, dag och natt. Nya utgrävningar har antytt att vatten eller slavar kan ha använts för att driva rotationen, som följde solens rörelse.

I hela Rom arresterades kristna, slukades av hundar, korsfästes och brändes. Det finns till och med berättelser om att Nero använde oljedränkta kristna som facklor i sina trädgårdar.
Allmänheten hade haft rätt i en sak: Nero ville verkligen bygga sin enorma villa, och den nyligen avverkade marken var den perfekta platsen. Men efter att ha spenderat alltför mycket pengar på sina egna konstnärliga sysslor började kejsaren få ont om pengar. För att kunna betala för sitt ambitiösa byggprojekt sålde han ledande offentliga befattningar till högstbjudande, höjde skatterna och tog pengar från templen. Neros oseriösa utgifter hade lett till att valutan devalverades för första gången i imperiets historia, och för att försöka återställa sina tillgångar återinförde han en policy som gjorde det möjligt för honom att konfiskera egendom från dem som misstänktes för förräderi.
För många människor var detta droppen som fick bägaren att rinna över. År 65 e.Kr. smiddes en komplott för att mörda Nero och placera Piso, en aristokrat, i hans ställe. Komplotten upptäcktes dock innan den kunde genomföras. Många av de inblandade männen var Neros tidigare rådgivare och nära vänner, men Nero visade ingen återhållsamhet när han lät avrätta dem alla. Att döda sina fiender hade fungerat mycket bra för Nero hittills, men det var när han bara hade ett fåtal rivaler. Nu hatade nästan hela Rom honom, och han kunde inte döda alla.
Tre år senare gjorde guvernören Gaius Julius Vindex offentligt uppror mot Neros hårda skattepolitik. Han fick snabbt sällskap av en annan guvernör, Servius Sulpicius Galba. Även om Gaius styrkor krossades och Gaius avrättades, levde Galba fortfarande, och som den främsta levande kraften mot Nero fick han snabbt stöd. Nero förklarade honom som allmän fiende, men detta verkade bara öka antalet anhängare. Till och med prefekten för Neros pretoriangarde övergav honom och förklarade sin lojalitet med Galba. Många män som troligen hade varit för rädda för att agera ensamma såg detta som sin chans att äntligen höja sina röster mot kejsaren och hans giriga, hänsynslösa sätt, och Galbas stöd växte och växte.
Nero var självupptagen och tyrannisk, men han var inte dum. Han visste att det var dags att fly. Han bestämde sig för att fly österut till de provinser som fortfarande var lojala mot honom. Men till och med hans egna officerare vägrade att hjälpa honom och citerade en rad från Vergilius Aeneiden: "Är det så fruktansvärt att dö?" Flykten var för bra för Nero. Skam var för snällt mot den man som hade slaktat och förstört sitt folks liv. Döden var vad folket, och hans egna män, längtade efter.
Nero hade inget annat val än att återvända hem till sitt palats, hans sista fristad. Men han hade svårt att sova och när han vaknade upptäckte han att även palatsvakten hade övergivit honom. Orolig och panikslagen skickade han hastiga meddelanden till sina vänners kammare, men inga svar kom. Till och med de hade övergivit honom. Nero hade förlorat allt - sin säkerhet, sin tron och sin älskade popularitet. Han bad alla som var skickliga med ett svärd att komma och göra slut på hans liv, men ingen dök upp och hans rop ekade i det tomma palatset: "Har jag varken vän eller fiende?"
Kejsaren lyckades fly till en villa sex kilometer utanför staden tillsammans med fyra lojala friherrar, där han beordrade dem att gräva en grav åt honom. Innan den var färdig kom ett meddelande - Nero hade förklarats vara en allmän fiende och senaten skulle avrätta honom genom att slå honom. Det är osannolikt att detta skulle ha inträffat; det fanns trots allt fortfarande en viss hängivenhet till den julio-claudiska familjen, där Nero var den sista i raden. Om det inte fanns någon lojalitet mot Nero, skulle blodslinjen åtminstone ge honom en chans att överleva.
Nero såg dock inte detta. Han hade blivit övergiven av alla, han hade förlorat allt och han var övertygad om att hans liv stod på tur. Först bad han en av sina följeslagare att döda honom, vilket denne vägrade att göra, och när han sedan hörde ryttarna närma sig hade han inget annat val än att ta sitt eget liv. Även här misslyckades han; skräckslagen tvingade han sin sekreterare att utföra dådet åt honom. Nero levde fortfarande när ryttarna kom in, och han överlevde tillräckligt länge för att yttra sina sista ord medan männen kämpade för att stoppa blödningen: "För sent! Det här är trohet!" Den 9 juni 68 e.Kr., på årsdagen av Octavias död, var den siste i den julisk-claudiska ätten död.
När Galba nådde Rom hade han redan utropats till kejsare. Trots att Galba var en gynnad kejsare skulle hans regeringstid inte bli fredlig och han skulle dö inom ett år. Nero hade inte varit en bra kejsare, men när hans antika linje torkade ut uppstod kaos i staden och krig utkämpades.
Neros arv skulle dock leva vidare. För de kristna blev han en gestalt så rotad i smärta och ångest att han antog Antikrists form. Ett rykte började gå om att Nero inte alls hade dött utan skulle komma tillbaka. Detta blev en nästan kristusliknande legend som levde vidare hundratals år efter hans död, ända in på 500-talet, och minst tre bedragare som utgav sig för att vara Nero ledde uppror i hans namn.
På grund av dessa saker och det inflytande de hade på historikerna är det nästan omöjligt att urskilja vem Nero verkligen var. Idag har han fått en status som superskurk som ökar med varje återberättelse av hans liv. Den verklige mannen bakom myten må vara död för alltid, men spöket kejsar Nero och den smärta han åsamkade sitt folk lever kvar än i dag.

25
20
15
10
5
0

Romerska kejsares dödsorsaker14-395 E.KR

Mördad

Naturligt

Slaget

Möjligen mördad

Självmord

Utförd

Fångenskap

Okänd

© Alamy, Getty Images, Joe Cummings, National Geographic

Julia Maesa

Om det inte hade varit för den politiska skickligheten hos en av historiens mäktigaste kvinnor hade Rom kanske utvecklats till ett helt annat imperium

Julia Maesa var synbarligen bestört. Hennes sonson, Varius Avitus Bassianus, hade börjat skratta och hans kropp skakade av glädje över det skådespel han hade framför sig. Han hade blivit Roms 25:e kejsare som 14-åring och folkmassor skrek, sprang och knuffades i sina desperata försök att komma undan de giftiga ormar som han hade släppt lös bland dem.
Hon visste att det hade blivit ett typiskt beteende för kejsar Elagabalus, som han kallades. I hans omoraliska sinne fanns det många brutala, grymma och ondskefulla sätt att orsaka skada, panik och avsky. Han surrade fast gäster vid vattenhjul för att dränka dem, offrade barn så att han kunde använda deras tarmar för att läsa framtiden. För Maesa, en kvinna av syriskt ursprung som hade spelat en så stor roll i hans uppstigande, var det inte så här det skulle vara.
Maesa var till en början typisk för de hustrur och mödrar till kejsare som styrde imperiet vid den här tiden. Hon hade inte bara skaffat sig erfarenhet av Roms politiska intriger och hovlivets fram- och tillbakagång, hon hade också en hög position och hade intagit sin plats i den styrande kretsen från det ögonblick då Lucius Septimius Severus i ett blodbad gjorde slut på Didius Julianus nio veckor långa regeringstid och blev kejsare år 193 e.Kr.
Som tur var hade Severus gift sig med Maesas yngre syster, Julia Domna, i slutet av 180-talet. När han styrde Rom och lade grunden till den severiska dynastin kunde Maesa åtnjuta både höga privilegier och en hög position i samhället. Hon kunde också utöva ett starkt inflytande på Roms inriktning och dess ledare, vilket gjorde henne till en av historiens mäktigaste kvinnor. Hon behövde vara stark eftersom problemen aldrig var långt borta.
Till en början var hennes ställning relativt säker. Hennes make, den syriske adelsmannen Julius Avitus, befordrades till den romerska senaten och fick rang av pretor, och hon såg nöjt på när Severus äldste son, Marcus Aurelius Severus Antoninus Augustus (med smeknamnet Caracalla), styrde Rom tillsammans med sin far från 198. Caracallas bror Geta anslöt sig till paret år 209, men kort därefter uppstod problem. Samma år som Severus dog lät Caracalla mörda Geta. Men det var först när Caracalla själv mördades av en arméchef 217 e.Kr. som Maesas ställning blev mer prekär.
Caracalla hade varit god mot Maesa. Hanhade låtit henne behålla sin höga status och hon levde länge med sin syster på de kejserliga godsen och åtnjöt fördelarna med en rik utbildning och en bekväm livsstil. Mycket av detta berodde på Domna som, enligt antika källor, övervakade den romerska regeringens politik och tog hand om det administrativa livet. Men kort efter Caracallas död begick Domna självmord och kejsarens efterträdare, pretoriangardets prefekt Macrinus, bröt den severanska dynastin. Han utnämnde sin son Diadumenian till kejsare och efterträdare.
Maesa tvingades lämna Rom och begav sig tillbaka till Emesa i Syrien. I vad som kanske var en nickning till hennes ställning i samhället, Macrinus

Julia Maesa var dotter till Gaius Julius Bassianus, präst för solguden Heliogabalus

ca 7 maj 165 - 3 augusti 226

Maesa föddes i den romerska provinsen Syrien och var dotter till Gaius Julius Bassianus, solguden Heliogabalus präst, och hon blev en av de mest inflytelserika kvinnorna i antikens Rom. Hon hjälpte två av imperiets kejsare, Elagabalus och Alexander Severus, till makten och var en framträdande person under hela den severanska dynastin.

Denna illustration skapad 1884 ger oss en uppfattning om hur Julia Maesa skulle ha sett ut

Ett typiskt exempel på hur kvinnor tenderade att klä sig under senrepublikansk och kejserlig tid, omkring 100 f.Kr. och 100 e.Kr

Kvinnor i det antika Rom
Kvinnor hade begränsade offentliga roller i det antika Rom, och även om de traditionellt sett stod under en mans kontroll, förväntades föda barn och var utestängda från militärtjänst, kunde de äga mark, ta fullt ansvar för hushållet och, om de så önskade, skilja sig och ta tillbaka en hemgift.
Kejsar Augustus införde större restriktioner, vilket innebar strängare skilsmässolagar och att äktenskapsbrott blev ett brott mot staten, men kvinnor respekterades och var mer än kapabla att stå upp för sig själva om det behövdes. De arbetade som läkare, frisörer, sömmerskor och butiksinnehavare, och de var utbildade.
Även om de inte stod i förgrunden för det politiska livet kunde högt uppsatta kvinnor ändå påverka tronen, och de gjorde det regelbundet genom att visa sig vara charmiga och politiskt skickliga. Kejsarinnan Agrippina den yngre var till exempel ambitiös och dominerande och sökte stark kontroll över Nero under de första månaderna av hans regeringstid. Men allt skedde i hög grad bakom kulisserna. De kunde inte tala i forumet och det fanns en idé om att kvinnor inte skulle yttra sig i allmänhet. Den som ändå försökte tala i forumet kallades för "skällande".

Maesa föds
Även om det faktiska datumet inte kan fastställas med absolut säkerhet, anses Julia Maesa ha fötts den 7 maj, och året antas ha varit omkring 165 e.Kr. ca 7 maj 165 e.Kr

Första dottern föds
Maesas första dotter, Julia Soaemias, föds. Vid det här laget var Maesa gift med den syriske adelsmannen Gaius Julius Avitus Alexianus. Kvinnor tenderade att gifta sig vid 15 års ålder.180 E.KR

lät henne behålla den enorma rikedom hon hade samlat på sig - ett stort misstag från hans sida, skulle det visa sig. För även om hennes makt och inflytande var kraftigt reducerat, var Maesa fast besluten att hon skulle återvända. Den här stunden då hon förvisades var startskottet för Maesas'maesas verkliga politiska manövrer när hon tog över där Domna slutade och lovade att göra allt hon kunde för att rädda den dynastiska familjen'ställning och återupprätta dess härstamning.
Maesa var fast besluten att en medlem av hennes familj skulle styra Rom och eftersom successionsreglerna innebar att endast män kunde inta en sådan position, var ingen av hennes döttrar, Julia Soaemias och Julia Mamaea, var lämpliga. Men Soaemias' son skulle vara perfekt, tyckte Maesatoch så kläckte hon sin plan för att avsätta Macrinus. Varius Avitus Bassianus hade blivit hennes utvalde.
Hennes idé var att sprida ryktet om att Bassianus inte var född av sin far Sextus Varius Marcellus utan i stället hade varit Caracallas'utomäktenskapliga son. Detta gjorde hon med hjälp av hans mor'moderns välsignelse, och när ryktet spreds om att det mycket väl kunde finnas en livskraftig, ärftlig efterträdare började djupa splittringar bildas bland Macrinus' anhängare. Kejsarna' soldater började gradvis vända sig mot sin härskare, men de var inte helt nöjda med honom till att börja med. De var redan missnöjda med att kejsaren var av mauretanskt ursprung och tillhörde ryttarklassen, och traditionalisterna ansåg att han skilde sig markant från sina föregångare i senaten.
Iet behövdes egentligen bara en betalning från Maesa till garnisonen i Raphanaea för att lojaliteterna skulle förändras. Detta var i sig ett märkligt agerande från Maesas sida'del - bevis för att hon var mer än villig att gå in i roller som stred mot de romerska sociala normerna. Kvinnor blandade sig inte i militära frågor och skickade inte heller ut män i krig i sina egna intressen. Men det var detta hon ville, och resultatet blev att Macrinus dödades och att Bassianus' styre. Elagabalus' tid hade kommit.
Trots sin glädje över att återigen vara en del av Rom'men Elagabalus gjorde Maesa och hennes dotter omedelbart besvikna, inte minst på grund av sina tendenser att satsa på religionen snarare än på imperiet och armén. Han skulle komma att bli inblandad i många skandaler,gifte sig med Aquilia Severa, en av de vestaliska jungfrurna, och han skulle sätta sin gud, Elagabalossföre andra. Hon dämpade dock sina meningsskiljaktigheter, eftersom hennes aktier steg snabbt. Både hon och Soaemias tilldelades en kejsarinnas maktbefogenheter. Maesa blev Augusta avia Augusti (Augusta, mormor till Augustus).
Det råder faktiskt viss tvekan om Maesas och de andra kvinnorna i den severiska dynastin verkligen hade något inflytande. Vissa akademiker anser att kvinnorna helt enkelt var propagandaverktyg, att allt deras arbete i hög grad skedde bakom kulisserna och inte hade något direkt inflytande. Vi kan aldrig veta säkert, men det finns en skola som menar att Maesa - och Domna före henne - bara hade följt de traditionella rollerna för en romersk mor.
Men eftersom Maesa och hennes familj hade överlevt olika kejsare verkade de ändå åtnjuta ett starkt skydd på högsta nivå. Macrinus hade varit ovillig att beröva Maesa hennes rikedom och prestige, vilket i praktiken banade väg för hennes comeback och hot mot hans ställning. Maesa visade sig om inte annat vara listig och besitta ett politiskt strategiskt sinne. I sinbeslutsamhet att komma tillbaka till Rom var hon kapabel att inte bara kläcka en mycket briljant plan för att samla stöd för sin sonson utan faktiskt också lyckasockså.
Elagabalus verkade också underskatta henne. Många kejsare före honom skulle ha förvisat någon som Maesa när han väl hade kommit till makten av rädsla för att hon skulle söka favörer. Istället förblev Maesa inte bara nära, hon var inte rädd för att ge kejsaren råd och varna honom för att hans beteende inte var vad som förväntades av en romersk härskare. När han fortsatte att göra saker på sitt eget, unika sätt försökte Maesa återigen påverka dynastins härstamning och hon sägs sägs ha understrukit den inflytelserika position som hon kom att inneha.
I ett smart drag försökte hon positionera en annan sonson, Alexander Severus, född av Mamaea och Gessius Marcianus, som en potentiell härskare. Alexander var en helt annan personlighet än sin kusin, mycket bättre uppfostrad och mer lämpad för rollen som kejsare, och Maesa trodde att han skulle vara bättre på att framtidssäkra den severanska dynastin. Elagabalus blev misstänksam mot 14-åringen och - med rätta, blev han paranoid över att Alexander'ökande popularitet bland soldaterna utgjorde ett hot mot hans egen ställning. Men Maesa visade sig än en gång vara listig och övertalade honom att utse Alexander till sin officiella arvinge och därmed ge honom titeln Caesar.
Hon var inte rädd för att gå emot Soaemias i en kamp om makten eller ta parti för sin andra dotter, Mamaea. Även när kejsaren två gånger planerade att mörda Alexander förblev hon beslutsam. Eftersom hon visste att Elagabalus hade gjort pretoriangardet mycket upprört bidade hon sin tid och det slutade med att de gjorde uppror i 222 - elagabalus mördades när han kröp ihop i en latrin och Soaemias dödades också - Alexander blev kejsare och Maesa behöll makten. Det skulle visa sig att detta skulle hjälpa henne under de återstående åren av hennes liv.
Under den här tiden tog Maesa på sig fler administrativa uppgifter och fick till och med vara med och välja ut ett 16 man starkt senatorsråd. Det var också en rättvis och progressiv period som leddes av en man som var älskad av sitt folk. Det gjorde att hon kunde leva i fred tills hennes liv tog slut omkring år 226. Även då fortsatte hennes arv. Liksom Domna före henne blev hon vederbörligen helgonförklarad.

Septimius Severus båge hedrar minnet av kejsarens parthiska segrar

Septimus Severus blir kejsare
Efter hårda strider dödar Septimius Severus Didius Julianus och skickar iväg generalerna Pescennius Niger och Clodius Albinus. Han gifter sig med Maesas syster och blir kejsare.193 E.KR

Elagabalus föds
Soaemias föder sitt andra barn - Sextus Varius Avitus Bassianus - med Sextus Varius Marcellus. Hans födelse kommer att få stor betydelse för Maesas häftiga ambitioner längre fram.
203 E.KR

Severus regeringstid går mot sitt slut
Severus dör fridfullt i Eboracum (dagens York, England). Han regerar tillsammans med sin son Caracalla, som fortsätter den severanska dynastin i ytterligare sex år. 211 E.KR

Caracalla dödas
Caracalla har varit en framgångsrik kejsare. Han sätter stor tilltro till sin mor, Julia Domna, men när han dödas förlorar Domna sitt inflytande. Hon är sjuk i cancer och begår självmord. Det är upp till Maesa att utöva sitt inflytande.217 E.KR

Det var inte bara anmärkningsvärt att Maesa var en kvinna i en maktposition, hon överlevde också när hennes allierade gick under

Smutsigt spel i romersk politik
Romersk politik var, precis som i dag, inte främmande för förräderi och smutsiga tricks. Marcus Tullius Cicero var filosof, talare, konsul och advokat, men han ansåg alltid att hans politiska manövrer runt år 64 f.Kr. var hans största bedrift, och mycket av det berodde på hans bror Quintus.
Denne menade att en politiker för att vinna val måste lova allt till alla, kräva gentjänster, förstå oppositionens svaghet, smickra väljarna och ge dem hopp. Inte undra på att han har varit så inflytelserik sedan dess.
Men redan innan han kom in i bilden gjorde politikerna allt för att få makt, oavsett om det handlade om att sponsra stora sportevenemang inför ett val, muta inflytelserika personer eller klottra slogans på väggarna ("Alla som dricker sent på kvällen ber er att välja Marcus Cerrinius Vatia till aedile"). Att låtsas att vissa grupper av människor, vare sig de var spelare eller prostituerade, stödde en motståndare var ett vanligt trick.
Kvinnor som Maesa måste ha varit väl insatta i hur sådan politik fungerade och de visade sig vara mer än villiga att spela med. När allt kom omkring var mord och karaktärsmord helt i sin ordning när det gällde att kämpa om den övergripande makten i antikens Rom.

Definierande ögonblick
Återfår sin maktbas219 E.KR
Efter att ha rest från Syrien till Rom presenteras Elagabalus som Roms nye ledare, men Maesa vet att hon har ett stort jobb framför sig med att få folket att acceptera honom. Tonåringens flärdfullhet - han insisterar på att bära purpur- och guldsilke i stället för ull - och det faktum att han ser ut som en kvinna gör honom inte helt älskad av romarna. Det gör inte heller det faktum att han gifte sig med en Vestalisk Jungfru. Det är en svår försäljning som i slutändan är dömd att misslyckas, men vid det här laget förklaras Maesa vara kejsarinna tillsammans med sin dotter Soaemias. Det hindrar henne dock inte från att söka en ny kejsare.

Maesa spelade en stor roll för att två romerska kejsare tog makten, en av dem var Elagabalus

Tintrigerna börjar
Maesa trivs inte lika bra i Syrien som i Rom, så hon försöker dra nytta av den stora armé som Caracalla har i öster. 218 E.KR

Installation av en ny kejsare
Efter att ha berättat för armén att den 14-årige Varius Avitus Bassianus är Caracallas utomäktenskaplige son börjar snart striderna. Hårda strider leder till slut till en ärofull seger och tonårspojken utses till kejsare Elagabalus. 218 E.KR

Elagabalus dödas
Med tanke på hans impopularitet är det förvånande att Elagabalus överlever så länge som han gör. Maesa övertalar honom att acceptera en annan sonson, Severus Alexander som arvinge, så när Elagabalus mördas finns det en ersättare.222 E.KR

Hyllning av den nye kejsaren
Maesas starka roll i komplotten för att få pretoriangardet har fungerat väl och hennes ställning stärks under Alexander. Hon tar över makten i den kejserliga regeringen.222 E.KR

Det avgörande ögonblicket
Beslutsfattaren223 CE
Alexander lyssnar på Maesa, som i praktiken blir beslutsfattaren. Genom att leda Consilium Principis - det råd som hade skapats av den förste romerske kejsaren Augustus - kan hon se till att senaten endast agerar i kejsarens intresse, en viktig roll för både härskaren och henne själv eftersom det var ett sätt att se till att hans tid vid makten skulle bli stark. På många sätt är detta en effektiv belöning för allt det arbete hon har lagt ner bakom kulisserna för att se till att den severanska dynastin återupplivas.

226 CE

Maesa dör i 60-årsåldern
Precis som det råder osäkerhet om hennes födelseår, är historikerna osäkra på när hon dör. Medan vissa säger 226 CE, tror andra att det har varit 223 eller 224 CE.
c.226 E.KR

© Alamy; Titta och lär

Hadrianus

Möt kejsaren som vände det romerska riket från erövring till konsolidering

Wär den tioårige Publius Aelius Hadrianus blev föräldralös efter sin fars död, var det början på en anmärkningsvärd serie av slumpartade händelser som skulle sluta med att pojken nådde den högsta rangen i antikens Rom. Den unge Hadrianus utsågs till skyddsling hos sin fars kusin, en stigande arméofficer vid namn Trajanus. Drygt ett decennium senare, när Hadrianus började sin egen karriär, utsågs Trajanus till efterträdare till kejsar Nerva och under de kommande 20 åren tjänstgjorde Hadrianus i armén och innehade ett antal politiska ämbeten.
När Trajanus avled av sjukdom i augusti 117 e.Kr. fick den nu 41-årige Hadrianus veta att han hade adopterats av kejsaren på dennes dödsbädd och utsetts till hans arvinge. Tvivel på hans legitimitet uppstod nästan omedelbart: adoptionsdokumentet undertecknades av Trajanus hustru snarare än av kejsaren själv; tjänaren som hade stannat vid Trajanus sida under hans sista timmar hade lägligt nog dött strax efter sin herre; och fyra ledande senatorer och potentiella rivaler avrättades summariskt av pretoriangardet.
Hadrianus var frånvarande från Rom under de intriger som ledde fram till hans tronföljd. Han återvände från öster för att göra anspråk på kronan, men han stannade inte länge. Till skillnad från tidigare kejsare, som tenderade att bo i huvudstaden om de inte ledde en militär kampanj, reste Hadrianus under sin 21-åriga regeringstid nästan oavbrutet över hela imperiet.
På sin första stora expedition undersökte han den avlägsna provinsen Britannia och beordrade byggandet av muren som bär hans namn. Under de följande fyra åren företog han liknande resor till det som nu är Frankrike, Spanien, Algeriet och Turkiet. Han återvände gång på gång till Grekland och den besvärliga östra gränsen och besökte till slut nästan alla provinser under sin regeringstid.
Hadrianus övervakade ett tydligt skifte i den romerska utrikespolitiken. Imperiet skulle inte längre vara ett erövringsimperium, utan i stället ett kosmopolitiskt assimilationsimperium. Trajanus expansionistiska ambitioner i Mesopotamien övergavs och Hadrianus valde istället att säkra imperiets gränser. Förutom Hadrianus mur byggde han befästningar längs Rhen och Donau.
Jämfört med sina föregångare var Hadrianus regeringstid anmärkningsvärt fredlig, och det var bara Bar Kokhba-upproret i Judéen som gav officerarna en chans att testa sig själva i praktiken. Istället försökte Hadrianus förbättra de befintliga provinser som han hade ärvt. I stället för att införa kolonier av romerska medborgare på avlägsna territorier, beordrade Hadrianus skapandet av semi-autonoma provinsstäder som styrdes av lokalbefolkningen. I själva Rom återuppbyggde han Pantheon och uppförde Venus- och Romatemplet, det största templet i huvudstaden. Han kan ha beordrat reparation av krigsskador i det rika Serapeum i Alexandria och uppfört ett antal överdådiga tempel och byggnader i Aten.
Hadrianus förhållande till senaten var spänt på grund av den misstänkta karaktären på hans tronföljd, och han lät avrätta ytterligare två senatorer för en påstådd komplott år 137 e.Kr. När Hadrianus dog året därpå ärvde emellertid hans utvalde arvinge - kejsar Antoninus Pius - ett i stort sett stabilt imperium som Hadrianus hade lyckats omvandla från en aggressiv expansion till en fredlig konsolidering.

"Hadrianus 21-åriga regeringstid innebar nästan oavbrutet resande genom hela imperiet"

Bland Hadrianus byggprojekt fanns hans personliga villa, en lantlig tillflyktsort strax utanför Rom

Hadrianus är kanske mest ihågkommen för sin mur som markerade imperiets nordligaste gräns; delar av den står kvar än idag

DEN HOMOSEXUELLE KEJSAREN
Hadrianus livs kärlek var inte hans barnlösa hustru utan en grekisk pojke vid namn Antinous. De träffades första gången när Hadrianus var omkring 48 år och Antinous bara 12 år. Pederasti - en sexuell relation mellan en man och en pojke - var vanligt förekommande i Grekland, men mindre erkänt i Rom.
Antinous följde med Hadrianus på hans resor genom imperiet men drunknade i en egyptisk flod vid 18 års ålder, möjligen en olycka, möjligen ett avsiktligt självmord eller mord. Den förkrossade kejsaren förklarade omedelbart att hans unge följeslagare hade blivit en gud och tillbringade resten av sitt liv med att sörja förlusten.

Kejsaren och hans älskarinna avbildade i marmor på British Museum

© Creative Commons; anGavinoEN, Entoaggie09 på engelska Wikipedia, Livioandronico2013,

Konstantin den store

Kristna hade varit lejonfoder i århundraden men under Konstantin klöste de sig fram till acceptabilitet

Ten unge romerske kejsaren Konstantin blickade upp mot molnen, djupt försjunken i bön i ett område i norra Rom mellan Milvianbron och Saxa Rubra, en by på den antika Via Flaminia. Som härskare över Britannien och Gallien i ett imperium som nu var uppdelat i olika territorier hade Konstantin rest långt för att kriga mot sin svåger Maxentius, som hade tagit kontrollen över centrala och södra Italien från kejsar Galerius och blivit regionens självutnämnde härskare.
Det var den 27 oktober 312 e.Kr. och det Konstantin såg den dagen - med arméerna som förberedde sig för strid nästa dag - gav honom stort förtroende för att han skulle besegra sin rival och fortsatte att förändra hela religionens kurs i imperiet. För enligt Eusebius, en av den kristna kyrkans tidiga historiker, visade sig ett "förunderligt tecken från himlen" för Konstantin medan han bad vid middagstid. Det var, sade han, Chi-Rho (kombinationen av grekiska X och P, de två första bokstäverna i Kristi namn) strax ovanför solen, med en grekisk inskription som översattes till "i detta tecken erövra".
Konstantin trodde att detta var ett gudomligt ingripande, en föraning som bekräftades i en dröm samma natt då han mindes att Jesus Kristus hade bett honom att använda korset i strid. Det gjorde han och målade de två första bokstäverna i Jesu namn på grekiska på soldaternas sköldar. Det är därför föga förvånande att Konstantin, när motståndarna besegrades av hans armé och Maxentius drunknade i Tibern, ska ha tillskrivit den kristne Guden segern - ett ögonblick som banade väg för en enorm förändring i hur imperiet såg på den snabbt växande kristna religionen. Konstantin, som dittills varit en hednisk polyteist, vände omedelbart upp och ner på åratal av kristendomsförföljelse och började stödja rörelsen fullt ut.
Naturligtvis låter allt detta väldigt fantasifullt och många historiker har ifrågasatt sådana påståenden (vissa säger att kristendomen ingöts i honom av hans mor Helena, men inte heller detta har kunnat verifieras). Även om ett team av geologer 2003 fann bevis som pekade på att en meteor dök upp över centrala Italien 312, vilket kanske kan förklara ljuset över himlen, finns det i en redogörelse bara ett år senare ingen hänvisning till att korset dök upp på himlen. Första gången drömmen och klottret på sköldarna tycktes ta sig in i litteraturen var i händerna på den kristne författaren Lactantius år 314 e.Kr. Men oavsett motivet var resultatet detsamma: Konstantin skulle komma att tro att han var den 13:e aposteln och gå till historien som den förste kristne härskaren över det romerska riket.
Rom hade varit ökänt ovänligt mot kristna. Så hade det varit från allra första början: Jesus hade korsfästs år 33 e.Kr. trots stor motvilja från Judéens dåvarande guvernör Pontius Pilatus. Men när anhängarna började tro på att Jesus hade återuppstått uppstod en särskild religiös sekt

Trots att Konstantinopel var en kristen stad byggde Konstantin fortfarande hedniska tempel - vilket visade att han inte var helt hängiven

En målning från första halvan av 1500-talet föreställande det första konciliet i Nicaea

Konstantin I

ca 272 - 337 e.Kr

Konstantin, som anses ha konverterat romarriket till kristendomen, kom till makten under en period av inbördeskrig då Rom var uppdelat i fyra territorier. Han blev inte bara själv kejsare utan lyckades även ena riket igen. Han skyddade de kristna och grundade Konstantinopel och blev känd som Konstantin den store.

Rafaels avbildning av Konstantin som besegrar Maxentius vid Milvianbron

att växa. Förföljelsen av de kristna började när Rom drabbades av en våldsam eldsvåda år 64 e.Kr. som brann i sex dagar och förstörde en tredjedel av staden. Nero försökte mildra anklagelserna om att han hade startat den genom att peka på de kristna istället. Han samlade ihop några av sina anhängare och lät dem uppslukas av lågorna. Rom hade plötsligt en inre fiende, menade Nero, och det utbredda missnöjet med dem växte.
Kristna avrättades i stort antal, vanligtvis för underhållning i Colosseum och på arenor i provinserna. Domitianus, som regerade mellan 81 och 96 e.Kr., gjorde det olagligt att vara kristen, men det verkade inte hindra religionens tillväxt. Den 7 mars 203 var Vibia Perpetua en av fem kristna som leddes in på en arena i Kartago i Nordafrika. Vilda djur attackerade dem och Perpetua sårades av en tjur - ett svärd dödade henne. Ändå sågs det som en seger för tron över döden av de kristna som inte var rädda för att bli martyrer och som kunde visa romarna att förföljelsen var helt fruktlös. Kristna fortsatte dock att dödas - Diocletianus var tyrannisk mot dem under sin tid mellan 284 och 305 e.Kr. - men det bidrog bara till att göra religionen starkare.
Det var i denna miljö som Konstantin kom att regera från 306. Som en hänsynslös, berömvärd soldat som hade stigit i imperiets östra led och blivit militär tribun under kejsarna Diocletianus och Galerius, hade han förstahandserfarenhet av hur romarna behandlade de kristna. Men, lika viktigt, han skulle ha sett hur hans far, Constantius, inte spelade någon roll i sådana förföljelser.
Constantius hade blivit den äldste västerländske kejsaren att styra över Britannien och Gallien år 305 e.Kr. och Konstantin, som var född i västra delen av imperiet, hade återvänt till sina rötter för att vara med honom kort därefter. Han hann knappt lära känna sin far, som dog den 25 juli 306 e.Kr. under ett vinteruppehåll i en strid mot pikterna. Men på Constantius rekommendation på dödsbädden blev Konstantin genast hyllad som Augustus av sina trupper. Och även om han bara accepterades som Caesar i väst av Galerius, fanns det en känsla av förändring i luften.
Till mångas förvåning avslutade Galerius den diocletianska förföljelsen av kristendomen genom att utfärda ett toleransedikt i Serdica 311 e.Kr. trots att han var motståndare till religionen (även om det växande hotet mot Roms kejserliga auktoritet gjorde åtgärden oundviklig). Detta innebar att kristendomen skulle erkännas och accepteras av kejsardömet och det satte punkt för åtta år av förstörda kyrkor, brända heliga skrifter, undersökningar av kyrkans egendom och indragna privilegier och rättigheter. Men det var under Konstantin som de största framstegen gjordes.
I februari 313 e.Kr. träffades han och Licinius, som kontrollerade Balkan, i Milano och förhandlade fram ett avtal som utlovade religiös tolerans för kristendomen inom det romerska riket. "Ingen människa ska förvägras möjligheten att ägna sitt hjärta åt att utöva den kristna religionen", hette det. Som ett erkännande av att imperiet till övervägande del var icke-kristet förkunnade man också att människor var fria att dyrka vilken gud de ville, vilket blev startskottet för vad som allmänt anses vara den religiösa toleransens grundsten. För första gången kunde religioner, oavsett om de var judiska, kristna, hedniska eller de som följde de traditionella romerska gudarna, existera sida vid sida med varandra.
Men det var också första gången som kristendomen fick stöd av det romerska imperiet. Den blev institutionaliserad, med manliga biskopar som regeringsfigurer och kvinnor som hamnade i bakgrunden. Samtidigt återlämnades kristen egendom och kyrkor tilläts. Men förutom att återställa fred, stabilitet och säkerhet förvandlade Konstantin också kristendomen till en stridsreligion och trupper stred under korsets symbol. Den 18 september 324 kämpade Konstantin mot Licinius vid Chrysopolis och vann, vilket gjorde honom till Roms ende kejsare och därmed avslutades tetrarkin som hade delat riket i fyra.
Segraren kände att det behövdes en nystart och vände sig därför till platsen för det gamla Bysans. Där försökte han etablera en ny huvudstad, Konstantinopel - dagens Istanbul i Turkiet - som inte bara bar hans namn utan efter hans död växte till den största och rikaste staden i Europa. Staden ansågs vara lätt att försvara och hade ett strategiskt läge, och blev också en kristen stad. Inte för att Rom inte också förändrades. Konstantin övervakade ett massivt religiöst byggnadsprogram och beordrade byggandet av en basilika ovanpå det antika Roms Circus Nero mellan 318 och 322. Den stod färdig år 360, flera år efter hans död. Vatikanstaten ligger på samma plats i dag.
Men inte ens då var Konstantins kristna planer mättade. Han gick sedan långt för att göra religionen helt laglig i hela imperiet. Det första konciliet i Nicaea - ett koncilium av kristna biskopar - sammankallades år 325 e.Kr. Där bekräftades treenighetsläran - kombinationen av den judiske Guden som Fadern, Jesus som hans son och den Helige Ande som naturkraften. Det fullständiga accepterandet av kristendomen ledde inte till helt fredliga tider - kristna vände sig till slut mot varandra på grund av kontroverser om den exakta tolkningen av tron - men det gjorde det möjligt för kristendomen att etablera sig utan rädsla.
Trots att Konstantin övervakade så många religiösa förändringar lät han sig döpas först på sin dödsbädd, vilket var ganska vanligt på den tiden. Hans sena omvändelse till kristendomen kom 337, strax efter påsk, när han hade blivit sjuk. Han valde Jordanfloden eftersom det sades att det var där Kristus hade blivit döpt av Johannes Döparen, och den arianske (här avses läran att Jesus är Guds son) biskopen Eusebius av Nicomedia utförde ceremonin och frikände kejsaren från de många synder som han ansåg att han hade samlat på sig. Han dog den 22 maj 337, 65 år gammal.

Definierande ögonblick
Konstantin skickas österut293 E.KR
För att Diocletianus skulle kunna skapa lojalitet bland dem som skulle styra Roms territorier skickades söner - däribland Konstantin - österut. Där vistades de vid Diocletianus hov där de utbildades till krigare, fick undervisning i både latin och grekiska och blev skolade i Roms seder och bruk så att de, om tiden skulle komma, också skulle kunna bli effektiva kejsare. Diocletianus regerade under en period av relativ stabilitet, men det berodde främst på hur han förtryckte dem som hotade hans makt, bland annat de kristna. Det är en allmän uppfattning att Konstantin skulle ha bevittnat den obevekliga förföljelsen av de kristna.

Definierande ögonblick
Trubbel och stridigheter306 E.KR
När Konstantin meddelade Galerius att han nu var kejsare, vägrade den östra ledaren att erkänna hans status och gav honom istället titeln Caesar och överlämnade Augustus ära till Severus. Men Konstantin hade fortfarande stor makt och härskade över Britannien, Gallien och Spanien. När Maximianus son Maxentius gjorde uppror i Rom var det Severus som skickades ut för att hantera situationen. Men han hade inte räknat med att Maxentius skulle erbjuda sin far medstyre och att deras gemensamma styrka skulle vinna soldaternas lojalitet och segra över Severus. Året därpå avrättades Severus.

272 CE

Konstantin föds
Även om det exakta året är osäkert föds Konstantin av en romersk arméofficer vid namn Flavius Valerius Constantius och hans gemål Helena, som idag vördas som ett helgon.Februari ca 272 e.Kr

Far blir kejsare
Kejsar Diocletianus utser två juniorkejsare, eller kejsare: han upphöjer Galerius i öst och låter Maximianus befordra Constantius i väst. det är en del av en tetrarki, eller ett fyrvälde.293 E.KR

Fadern utnämnd till kejsare
När Diocletianus går i pension befordras både Constantius och Galerius till Augustus i sina respektive territorier. Konstantin, som förbises som Caesar, reser till Britannien för att hjälpa sin far med kampanjen. 305 E.KR

Konstantin utnämner sig själv till kejsare
När Constantius dör i Eboracum (dagens York) börjar tetrarkin att falla sönder. Constantius ber sina soldater att göra Konstantin till sin efterträdare, vilket de också gör.
306 E.KR

Konstantin förklarade söndagen som en vilodag och ville att medborgarna skulle använda tiden till att besöka en kristen kyrka

Foten av Konstantins koloss på Musei Capitolini i Rom

Definierande ögonblick
Slaget vid Mardia317 CE
Trots att Konstantin och Licinius har arbetat tillsammans - Milanos edikt har banat väg för kristen tolerans - är freden inte långvarig. Konstantin invaderade året innan de balkanska provinser som styrdes av Licinius och nu ska de strida igen. Det får Licinius att acceptera att Konstantin är hans överordnade i regeringen och inleder en sjuårig fred. Under tiden börjar Licinius (år 320) att förtrycka de kristna igen. År 324 utbryter inbördeskrig. Många strider utkämpas och Licinius besegras slutligen i slaget vid Chrysopolis.

Fortsatt oroande uppror
Licinius har utsetts till Augustus i väst, men Maximianus och Maxentius orsakar fortfarande problem för Konstantin. Maximian begår självmord år 310, och året därpå strider Maxentius mot Licinius.310 E.KR

Slaget vid Milvianbron
Rivaliteten har ställts på sin spets och Konstantin och Maxentius - båda svågrar - utkämpar en våldsam strid. Maxentius blir dödad. Dagen innan har Konstantin uppenbarligen fått ett meddelande från Kristus.28 oktober 312 e.Kr

Konstantin backar upp kristendomen
312 sägs ha haft en djupgående effekt på Konstantin, och han ser till att förföljelsen av de kristna är över med en deklaration om religiös tolerans.313 E.KR

Ett enat imperium
Konstantin blir ensam kejsare. Tetrarkin upphör och han är fri att gå vidare med sin vision för imperiet. Han vill flytta huvudstaden från Rom till det som skulle bli Konstantinopel.324 E.KR

Konstantins kolonn i Çemberlitaş fördes från Apollontemplet i Rom till Konstantinopel 330 e.Kr

Byggandet av ett nytt Rom
Det sägs att Rom inte byggdes på en dag och det gjorde inte heller imperiets nya huvudstad, som kom att byggas på den gamla grekiska kolonin Bysans. Konstantin hade öronmärkt platsen 324 e.Kr. och konstaterade att den låg mellan Europa och Asien, mycket närmare den östra delen av imperiet än Rom och erbjöd en chans till en nystart för ett nytt, kombinerat land som sammanförts under hans styre.
Det nya Rom byggdes under sex år och delades in i 14 regioner, precis som Rom hade varit. Det invigdes år 330 e.Kr. och hade murar som försvar och var fyllt med konst från grekiska och romerska städer. Det byggdes nya palats och kyrkor, och ett ceremoniellt torg - Augustaion - anlades också, omgivet av portiker. Men eftersom de kristna inte gillade de blodiga gladiatorspelen som hade ägt rum på andra håll övergavs amfiteatern.
Staden blev känd som Konstantinopel, för att hedra kejsaren, och sågs som porten till Europa. Den var också centrum för handel och under lång tid världens största och rikaste stad. Men århundraden senare, när det ottomanska riket växte runt omkring, skulle det kristna Europa till slut frukta dess fall. Staden föll slutligen för islamisterna efter en månadslång belägring år 1453.

© Getty Images

337

Första konciliet i NicaeaKonstantin försöker etablera den kristna kyrkans första ekumeniska koncilium och lägger fram många av de traditioner som kommer att bli en del av kristendomen.325 E.KR

Konstantin  döpt och dör
Konstantin blir själv kristen under de sista dagarna av sitt liv när han tvättar bort sina synder i ett dop. Han avlider av sjukdom den 22 maj 337.22 maj 337 e.Kr

Theodosierna
Theodosierna

Möt den sista kejserliga familjen i hela imperiet

Timperiet var i knipa. Allvarliga problem. Den 9 augusti 378 e.Kr. hade Augustus i öst, kejsar Valens, lett sina trupper i strid mot en gotisk armé nära staden Adrianopel. I väntan på en enkel seger över barbarerna gick några romerska soldater till förhastad attack medan förhandlingarna mellan Valens och barbarernas kung fortfarande pågick. När den romerska disciplinen och samordningen började upplösas, utdelade goterna ett sista, dödligt slag när deras kavalleri, som hade varit borta från lägret och letat efter föda på landsbygden, återvände och omringade de utdragna och oorganiserade romerska styrkorna.
Den romerska armén, som var den viktigaste kejserliga militära styrkan i öst, blev fullständigt tillintetgjord. Kejsar Valens själv dödades i kaoset och dog en anonym död bland de tusentals legionärer som dog den dagen. Det var en förödmjukelse som imperiet aldrig riktigt hämtade sig från - vissa historiker spårar faktiskt västvärldens fall till detta katastrofala nederlag. I det kaos som följde behövde den överlevande kejsaren Gratian, Augustus av väst, en erfaren general som kunde ta över i öst och skapa stabilitet i situationen. I sin desperata situation skickade Gratian bud till en general som levde ett lugnt liv i Spanien. Han hette Theodosius och hans far, Theodosius den äldre, hade spelat en nyckelroll i besegrandet av det som romarna kallade den stora konspirationen, när pikterna, saxarna och gaelerna inledde en samordnad attack mot Britannien 368 e.Kr. Hans son, Theodosius, hade varit ett viktigt instrument i den kampanjen innan han utmärkte sig i ytterligare kampanjer mot barbarerna. Men år 376 e.Kr. blev Theodosius den äldre, trots en fläckfri militär meritlista och en historia av lojalitet mot kejsaren, fatalt indragen i kejserlig politik och avrättad. Sonen fruktade för sitt eget och sin familjs liv och hade därför dragit sig tillbaka till familjens gods i Spanien, långt från ormgroparna vid kejsarens hov.
Inbjudan att ta befälet i öst var i praktiken ett löfte om den kejserliga purpurfärgen, och Theodosius accepterade det. Han ställdes inför frågan om vad han skulle göra med goterna. Ett stort antal av dem hade bosatt sig i imperiet på Balkan, och Theodosius insåg snart att det var opraktiskt och förmodligen omöjligt att fördriva dem. Vad han behövde göra var att kooptera dem som var beredda att acceptera Rom som sin överherre, samtidigt som han isolerade och förintade dem som ville skapa självständiga kungadömen. Theodosius började med detta med betydande list och skicklighet och bjöd in den högsta gotiska hövdingen, Athanaric, till Konstantinopel, där han fortsatte att blända barbaren med rikedom, överflöd och prakt i vad som var den största staden på jorden. Athanaric blev så förtrollad att han gick med på Theodosius erbjudande om en allians, där goterna svarade med att Athanaric skulle bära den kejserliga fanan. Och även om Athanaric dog kort därefter, var hans hövdingar så imponerade av den praktfulla begravning som Theodosius ordnade för Athanaric att de höll fast vid fördraget. Under tiden lyckades Theodosius genom noggrann underrättelseverksamhet och skickliga fälttåg långsamt krossa de gotiska hövdingar som inte ville gå med på hans villkor.
Det slutliga fördraget, som undertecknades den 3 oktober 382 e.Kr., gjorde det möjligt för goterna att bosätta sig i Thrakien, söder om Donaugränsen, och att strida i den romerska armén som en nationell kontingent. Theodosius hade lyckats dämpa den omedelbara krisen.

"Theodosius förintade långsamt de gotiska hövdingarna som inte ville gå med på hans villkor"

En byst av kejsar Theodosius II, vars regeringstid var lång delvis för att han själv nästan inte hade någon makt

Efter en massaker som utförts av hans soldater vägrade Ambrosius, biskop i Milano, Theodosius I tillträde till sin kyrka tills han hade gjort offentlig botgöring

Theodosierna

Familjen som splittrade imperiet

Datum styrd: 379 - 395
Område som styrdes: Den siste kejsaren som styrde i öst och väst
Theodosius stabiliserade det östra riket och styrde sedan över det hela under de sista åren av sin regeringstid. Men Theodosius försummade att ge sina arvingar de roller som de var satta att spela.

Theodosius I

Datum som styrs: 395 - 423
Område som styrdes: Västromerska riket
Som kejsare visade sig Honorius helt otillräcklig för de utmaningar som riket stod inför, hans enda talang var personlig överlevnad och hans främsta brist var en osviklig förmåga att konsekvent lyssna till dåliga råd.

Honorius

Datum styrd: 395 - 408
Område som styrdes: Östromerska riket
Arcadius, Honorius äldre bror, var lika ineffektiv som sitt syskon men saknade den senares övernaturliga talang för att på något sätt överleva personlig inkompetens.

Arcadius

Datum styrd: 408 - 450
Område som styrdes: Östromerska riket
Theodosius var son till Arcadius och skulle ha passat bättre som lärd. Han överlät ledningen av riket till ministrar och släktingar, i synnerhet sin syster Pulcheria.

Theodosius II

Datum som styrs: 450 - 457
Område som styrdes: Östromerska riket
Marcian var en Theodosius genom sitt äktenskap med Pulcheria, syster till Theodosius II, och var en skicklig administratör som lyckades hålla östra riket utanför det kaos som uppslukade västra riket.

Marcian

Theodosius I gjorde det han gjorde bäst: slogs

"Båda pojkarna visade sig vara helt otillräckliga för de krav som ställdes på dem: de två unga kejsarna bidrog faktiskt bara till stanken av förfall som hade lagt sig över Rom"

Men naturligtvis var det så många problem som drabbade imperiet i slutet av 400-talet att knappt hade en kris lösts förrän en annan blossade upp. År 383 e.Kr. uppstod ett uppror i väst, där usurpatorn Magnus Maximus hade dödat den västlige Augustus, Gratian, och installerat sig själv i hans ställe. Det dröjde fem år innan Theodosius var tillräckligt säker på säkerheten vid den östra gränsen - han undertecknade ett fredsavtal med det aggressiva Sasaniderriket för att säkerställa stabilitet mot imperiets mest fruktade fiende - för att gå till angrepp mot Magnus Maximus. Kejsaren och usurpatorn möttes i slaget vid Save i ännu en konflikt som dränerade imperiet på arbetskraft i inbördeskrig.
Theodosius vann; usurpatorn fick aldrig kejserlig legitimitet genom segern utan föll genom en skändlig avrättning. Theodosius var nu de facto härskare över hela imperiet - han skulle bli den siste kejsaren i både väst och öst. Efter att ha firat en triumf i Rom den 13 juni 389 e.Kr. och efter att ha vistats två år i Milano där han installerade en marionett Augustus i väst, återvände Theodosius till Konstantinopel i november 391 e.Kr.
Men under kejsarens frånvaro försökte en annan usurpator att ta titeln Augustus av Väst. Imperiet var redo för ännu en period av inbördesstrider. Återigen tog Theodosius tid på sig att samla sina styrkor. Bland befälhavarna för hans armé fanns en barbar vid namn Stilicho, son till en vandal, som hade stigit genom tjänstgöring i de romerska arméerna tills han hade nått en sådan framstående ställning att Theodosius hade gift bort sin egen brorsdotter till honom.
Slaget, som stod den 5 september 394, var till en början katastrofalt för Theodosius och Stilicho, men de samlade sina män och förnyade anfallet nästa dag, bröt ner fiendens styrkor och dödade usurpatorn. Inte långt efter segern blev Theodosius sjuk och fördes till Milano, där han dog den 17 januari 395 e.Kr. Han var 48 år gammal.
Till arvingar utsåg han sina två söner, Arcadius, 18 år gammal och utsedd till Augustus av öst, och Honorius, tio år gammal och utsedd till Augustus av väst. Tyvärr visade sig de båda pojkarna vara helt otillräckliga för de krav som ställdes på dem av ett imperium som var ansatt av fiender utifrån och oenighet och dekadens inom sig. De två unga kejsarna bidrog faktiskt bara till den överväldigande stanken av förfall som hade lagt sig över Roms ruttnande lik.

Stilicho var alltid lojal och misstänkte förmodligen att fiender planerade att bekämpa honom, men han gjorde ändå inget för att ta över tronen från Honorius

Sönerna visade sig vara inkompetenta, men Theodosius var ändå förutseende nog att utse sin mest kompetente general, Stilicho, till förmyndare för Honorius. Medan västvärldens Augustus fortfarande var minderårig fick Stilicho rang av magister militum, eller soldatmästare, och för att säkra sin ställning gifte han bort sin dotter med Honorius. Han började sedan försvara imperiet mot dess otaliga fiender, både yttre och inre, med enastående kraft.
I slutet av 400-talet var den romerska armén en skugga av sitt forna jag: en legion bestod nu av 1.000 man i stället för de ursprungliga 6.000. För att kunna försvara sig effektivt mot de många hot han stod inför var Stilicho tvungen att snabbt flytta sina fälttrupper runt i väst, och vid ett tillfälle skickade han till och med en befälhavare till Afrika för att slå ned ett uppror där.
Barbariska anfall från alla håll Av dessa var de upprepade attackerna under ledning av Alaric, goternas kung, de farligaste. Stilicho lyckades besegra honom två gånger, men barbarernas kung undkom båda gångerna. Men så år 405 svepte en enorm invasion av ostrogoter ner i Italien. Generalen drog in alla tillgängliga män i sina styrkor - Stilicho lovade till och med slavar frihet i utbyte mot militärtjänstgöring - och besegrade barbarerna i strid för att sedan skära av deras förnödenheter och förgöra invasionen. Detta försvar av Italien hade dock lämnat gränsen mot Rhen öppen.
Under vintern 406-07 frös floden. Den 31 december 406 utnyttjade en lös koalition av vandaler, alaner och andra stammar denna isbro och vällde över gränsen, ödelade Gallien och utlöste militära revolter i Britannien. Alaric utnyttjade situationen och hotade med en ny invasion av sina goter. Stilicho övertalade senaten att köpa tid, bokstavligen. Det kostade 4.000 pund guld att köpa bort Alaric. De rika i imperiet muttrade över kostnaden, och hovets intrigmakare, som såg Stilichos prestige försvagas, började viska uppvigling i kejsar Honorius godtrogna öra. Honorius, som var en svag man, kallade Stilicho till Ravenna, där kejsaren hade inrättat sitt hov i en stad skyddad av träskmarker, och lät avrätta generalen den 22 augusti 408.
Ett år senare hade Alaric slagit läger utanför Rom. Staden, som var nära att svälta ihjäl, köpte ut honom igen. Honorius, som var beroende av vilken minister som hade hans öra, försökte omväxlande köpa ut, överlista och utmanövrera Alaric, men den rasande kungen gav order till sina män att plundra Rom. Året var den 24 augusti 410. Det hade gått 800 år sedan Rom senast hade varit ockuperat av sina fiender. Chocken gav eko över hela världen.
Honorius klamrade sig fast vid makten i ytterligare 15 år. Men när han dog av naturliga orsaker var Britannien, Spanien och stora delar av Gallien inte längre under romersk kontroll. Imperiet höll på att styckas upp. Rom hade ännu inte fallit, men det vacklade.

© Getty.

Forntida
Romersk
Religion

Romarna styrde ett imperium, men de styrdes av en panteon av gudar som kontrollerade alla aspekter av deras liv

Tromarna hade ett märkligt sätt att tänka; hård pragmatism blandades med djupt rotad vidskepelse. Medan imperiets legioner marscherade över världen kände folk att Roms makt inte så mycket stöddes av deras fruktansvärda militära skicklighet som av gudarnas goda vilja. Det är omöjligt att förstå Rom utan att känna till dess förkristna tro.
Roms grundläggningsmyt visar hur stor vikt de lade vid gudomliga tecken. När Romulus och Remus ville grunda en stad markerade de ut himlen och väntade på att gudarna skulle sända dem ett budskap. Remus såg sex örnar, men Romulus såg ett helt dussin och det är därför vi studerar "romersk" hedendom och inte "remansk". De gamla gudar som romarna dyrkade var alla tydligt och nära besläktade med gudarna i den grekiska världen. Grekernas Zeus Fader (Zeus Pater) förvandlades till romarnas Jupiter samtidigt som han behöll sin roll som himmelens konung. Det finns vissa bevis för att både Zeus och Jupiter utvecklades från tidigare proto-indoeuropeiska gudar, men andra absorberades i panteonet inom historiskt minne.
Italien var en gång hem för många kolonier som skickats ut av grekiska stadsstater. Dessa höll fast vid gudarna från de städer som hade grundat dem. När Rom utvidgade sitt inflytande genom erövring blev dessa städer en del av den romerska världen och deras gudar blev Roms gudar. Diana, Minerva, Venus och Herkules tros alla ha blivit romerska gudar på detta sätt.
Innan dessa tillägg hade gjorts påverkades den romerska hedendomen av etruskernas. Etruskerna var äldre än Rom och kontrollerade ett stort landområde som gränsade till Rom på 800-900-talet f.Kr. När Rom absorberade de sista etruskiska städerna hade man för länge sedan tagit till sig många av deras religiösa seder och bruk. Etruskerna studerade naturen för att hitta tecken på gudarnas instruktioner. Haruspices var präster som använde inälvorna från offerdjur för att läsa himlens vilja. De praktiskt sinnade romarna skulle fortsätta att använda denna metod för att förutsäga framtiden under århundraden framöver.
Den romerska hedendomen i sin renaste form omkring år 100 f.Kr. var redan därför en religion av lån. Även om det fanns stolta adelsfamiljer

Romarna hade 12 stora gudar men kom att erkänna många hundra mindre och utländska gudar som makter

som såg ner på "främmande" trosuppfattningar, hade även de mest uppkäftiga varit tvungna att erkänna att gudar sedan länge hade importerats till staden. År 217 f.Kr. härjades Italien av Hannibal och hans armé. Mot prästernas varningar mötte romarna Hannibal i strid vid Trasimenesjön och led ett av historiens värsta nederlag. Gudarna hade uppenbarligen inte varit på Roms sida. Genom att konsultera de heliga Sibyllinska texterna bestämdes det att Rom skulle ta Venus från Eryx, en stad på Sicilien, till Rom. Romarna erbjöd denna gudinna en enorm muta och ett tempel i hjärtat av Rom om hon bara ville flytta. Gudinnans bild överfördes till Rom och dyrkan av Venus Erycina invigdes. Rom besegrade sedan Hannibal.
För en romare var bönen inte en stilla kontemplativ handling som tillät gemenskap mellan den som tillbad och den som tillbads. Den romerska religionen var performativ. Tillbedjan var högljudd, färgstark och illaluktande. I ett romerskt tempel förekom sång, praktfullt målade gudabilder och blodiga djuroffer. För att gudarna skulle bli försonade var de tvungna att se ut som om de erbjöds något gott av folket.
Det finns vissa belägg för att människooffer en gång i tiden kan ha spelat en roll i den romerska hedendomen. Enligt en legend befarade man att gudarna var missnöjda efter att en jordbävning hade öppnat en klyfta i Roms forum. Staden uppmanades att offra sitt mest värdefulla föremål till gropen för att blidka gudarna. Marcus Curtius tog på sig sin stridsrustning, satte sig på hästen och hoppade ner i hålet och förklarade att mod var romarnas mest värdefulla ägodel. Klyftan slöt sig över honom och Rom var räddat. Vissa tror att gladiatorstriderna ursprungligen var begravningsriter där de döda kämparna offrades till de avlidna.
Om människor en gång i tiden offrades till gudarna, var det vid tiden för romarriket djuren som fick ta på sig bördan att blidka dem. Får, grisar och kor slaktades ofta. Offret skulle dödas frivilligt, så man försökte hålla det lugnt innan en präst bedövade det med en hammare och skar halsen av det. Efter offret hölls festmåltider där gudarna, i form av sina heliga bilder, skulle ha varit närvarande. En del av offerdjuret brändes så att gudarna kunde njuta av sin offergåva genom röken medan deras anhängare festade.
Offren kunde vara små för att välsigna en familj eller stora för att rädda en stad. För att kunna överleva i kriget mot Hannibal offrade Rom varje djur som föddes den våren till Jupiter. För dem som inte hade råd med en tjur var det också passande att ge gudarna ett glas vin, en druvklase eller en honungskaka. Det var inte alla gudarnas tjänster som var så omfattande att de krävde en hel ceremoni.
I en polyteistisk panteon finns det alltid plats för ytterligare en gudom. I ett romerskt hem kunde det finnas en liten helgedom för de gudar som hedrades särskilt i hushållet. Lares Familiares och Penates var gudar som hade en särskild roll i hushållet. Penates tog hand om den familj som ägde hemmet. Varje gång familjen åt middag offrades en liten portion till en eld för att inkludera penaten i måltiden. Lares Familiares ansvarade inte bara för familjen utan för alla, inklusive slavar, som bodde i huset.
En del tyckte att antalet gudar var förvirrande. Sankt Augustinus, som var ett fientligt vittne till hedendomen, hånade vissa romerska gudars litenhet. Han berättar att Cardea bevakade gångjärn, Forculus vaktade dörrar och Limentinus ansvarade för trösklar. Augustinus undrade hur det kunde komma sig att det räckte med en mänsklig vakt för att bevaka en dörröppning när det krävdes tre gudar. Inom mer vitala områden som skörden av majs listar han tio gudar som har en roll i de olika stadierna av grödans utveckling och tillväxt.
Hedendomens förmåga att lägga till nya gudar erbjöd de romerska kejsarna en unik politisk möjlighet. Romarna var vana vid att dyrka gestalter som en gång hade varit dödliga. Romulus själv sägs på ett mystiskt sätt ha försvunnit upp i himlen. Det var till och med accepterat att vissa människor hade gudomliga anor. Aeneas, Roms grundare, var son till Venus och genom honom kunde Julius Caesar hävda att han var ättling till en gudinna. Caesar hedrades av vissa som en levande gud och ett hus som byggdes åt honom på statens bekostnad var format som ett tempel. Statyer sattes upp för att hedra Caesar som en gudomlighet. Tyvärr var Julius kött inte lika okänsligt för dolkar som hans statyer.
När Caesar mördades förklarades han officiellt vara en gud. Detta gjorde att hans adoptivson Augustus kunde kalla sig Divi Filius - Guds son. Augustus själv var ett namn som han valde för dess religiösa associationer. Han tillät medborgare utanför Italien att bygga tempel till hans ära men, kanske med tanke på sin farbrors öde, förbjöd det i Rom. När sjömän från Alexandria erbjöd honom gudomliga hedersbetygelser blev han glad. De hävdade att det var tack vare honom som de kunde segla på haven i fred, bedriva handel och ha frihet.
Detta är den praktiska romerska definitionen av en gudom - en varelse som kan hjälpa sina tillbedjare. Augustus var därför en gud som var värd att dyrkas. Vid hans död såg en senator en örn stiga upp från begravningsbålet och därför bestämdes det att Augustus skulle hedras även i Rom. Många av hans efterträdare som kejsare följde honom upp i skyn när de dog. Kejsar Vespasianus hånade till och med den kejserliga kulten på sin dödsbädd. "Ack", sade han, "jag är rädd att jag håller på att bli en gud."
Hedendomens fall i Rom var knutet till den kejserliga familjen. Konstantin var den förste kejsaren som gjorde kristendomen laglig i imperiet och med tiden avlägsnades hedniska symboler, bland annat statyn av Seger i senatens hus. Kejsar Julian (av kristna känd som Julian den avfällige) var den siste hedniske kejsaren och kom till purpurfärgen efter kristendomens uppkomst, men trots hans ansträngningar att återupprätta dyrkan av Roms äldre gudar vid sidan av de nyare trosuppfattningarna kunde hans korta regeringstid inte återinföra religiös tolerans. Efter att han dött i strid, förmodligen med orden "Du har vunnit, galilé", blev den romerska världen alltmer, och till slut uteslutande, kristen.

Mithras

På platser över hela det romerska riket har märkliga monument hittats under jorden. I kupolformade grottor finns statyer som föreställer en ung man i färd med att dräpa en tjur. Dessa skulpturer, som kallas Tauroctony, är resterna av kulten av en gud som kallades Mithras.
Mithraismen var bara en av många mysteriekulter som blomstrade under romarriket. Dessa kulter var ofta importerade från utlandet och erbjöd sina anhängare tillgång till hemligheter som var dolda för utomstående. Vissa lovade att avslöja hemligheterna i livet efter detta. Vi vet väldigt lite om vad Mithras anhängare trodde på, men några ledtrådar finns i hans tempel.
Mithras avbildas ibland som född ur en klippa, äter middag med guden Sol eller med en lejonhuvad figur omgiven av ormar. Templets centrala bild är alltid en tjur som dödas, men man vet ingenting om innebörden av denna handling. Däremot vet vi att Mithrasdyrkarna kallade sig "syndexioi" - de som skakar hand. Kanske låg Mithras hemlighet i de band som skapades mellan anhängarna. Kulten var populär bland soldaterna och levde kvar fram till 400-talet e.Kr. då den undertrycktes som en rivaliserande tro till kristendomen.

"Bön för en romare var inte en stilla akt av kontemplation"

© Scazon

Tauroctony (tjurdödandet) stod i centrum för dyrkan inom mithraismen och var ett eko av den tradition av djuroffer som återfinns i den romerska hedendomen

© Enrique Íñiguez Rodríguez

Djur var budbärare mellan människor och det gudomliga och förekommer ofta i romerska myter, som vargen som matade Romulus och Remus

© Kevin McGivern

Rom, okänd - 394 e.Kr

Det flätande gänget
Vestalinnorna bar ofta sitt hår i komplicerade flätor. Håret delades in i sektioner och sex flätor gjordes i varje sektion, som sedan snurrades ihop på ett intrikat sätt runt huvudet. Med två eller flera slavar som utförde arbetet tog det ungefär tio minuter varje dag, men med bara en slav kunde det ta över en halvtimme.

En Vestalisk Jungfru

En symbol i ull
Vitta var ett pannband som bars av många romerska kvinnor, men jungfrurnas var gjorda av ull för att visa deras högre position i samhället. Om en vestalisk jungfru skulle straffas för att ha brutit mot reglerna var det dock det första som togs av henne. Den ceremoniella versionen av detta kallades en infula. Slöjan som de ibland bar kallades suffibulum.

Ren som snö
Om du såg en vestalisk jungfru ute på stan var hon alltid klädd i vitt som ett tecken på sin renhet. Flickorna valdes ut när de var mellan sex och tio år gamla och svor att leva i celibat i 30 år, med stränga straff om de bröt sina heliga löften - de var gifta med Rom, och alla förbindelser med medborgare betraktades som incest, vilket kunde bestraffas med döden.

Den eviga lågan
Den viktigaste uppgiften för en vestalisk jungfru var att se till att elden i templet aldrig slocknade - om den gjorde det skulle Rom falla. Sex flickor och kvinnor tjänstgjorde åt gången, de gick i skift för att vakta den och om lågan slocknade skulle den vestaliska jungfru som var i tjänst bli avklädd och piskad av pontifex maximus, som vanligtvis var kejsaren.

En slev för offer
Vid offer eller andra religiösa ceremonier användes en simpulum ofta för att hälla upp vin eller olja ur djupa behållare som amforor, därav det långa skaftet. Verktygen var ofta tillverkade av brons och dekorationerna kunde vara allt från otroligt enkla till vackert utsmyckade.

Klä dig för att imponera
En stola var det huvudsakliga underplagget för Vestalerna, men ovanpå denna bar de en stophium av vitt linne. Vid många tillfällen bar de också en kappa, eller palla. Dessa plagg måste vara mycket enkla eftersom de skulle visa upp sig med största möjliga anständighet.

Att kliva ut
Liksom resten av romarna bar jungfrurna vanligtvis en av tre typer av skor: solea eller calceus, som var de vanligaste, eller vantsandalen. Det fanns dock en tydlig skillnad: jungfrurna hade vita skor som var tillverkade av skinn från djur som hade offrats.

Roms stora tolv

Möt de gudar och gudinnor som romarna dyrkade, vördade och fruktade

Jupiter
Den som regerade som den högste

Ovanför de många andra gudarna och gudinnorna i den antika romerska pantheon satt den mäktige Jupiter. Med sin storslagna tron och örntoppade spira var han mannen som bestämde, gudomen vars plikt det var att vaka över varenda romersk medborgare.
I en religion där varje gud hade ansvar för något, var Jupiters domän himlen och allt som hörde till den. Under mulna dagar var han känd för att blåsa bort molnen och i sina vredesutbrott slog han dem som gjort honom illa med sina dundrande blixtar.
Jupiters ståtligaste tempel låg på Capitolium och var tillägnat Jupiter Optimus Maximus - bokstavligen den bäste och störste. Det var hit som generaler och kejsare paraderade under sina triumfer för att visa upp bytet från sina segerrika fälttåg över hela imperiet och bortom det. Samtidigt som han var en kunglig varelse var han också känd för sina sexuella övertramp, trots sitt äktenskap med sin syster Juno. Han lyckades hitta sin väg till många dödliga kvinnors sängar och fick ofta barn som Herkules, Merkurius, Bacchus med flera.

Bildkälla: Getty

Juno
Mer än bara Jupiters fru

Om du var kvinna i antikens Rom, och särskilt om du var gift, var Juno din gudinna eftersom hon höll ett öga på alla aspekter av kvinnors liv. Hon hade till och med sin egen festival, Matronalia, den 1 mars varje år då männen gav gåvor till sina fruar under en tid av förnyelse och naturens återuppvaknande. I en av sina många skepnader hade Juno också till uppgift att övervaka barnafödande som Juno Lucina, och ett tempel tillägnades denna version av henne på Esquiline Hill. Juno har förmånen att vara en av de äldsta romerska gudarna som en av de tre ursprungliga - den kapitolinska triaden - tillsammans med sin bror och make Jupiter och Minerva, som alla tre adopterades in i den romerska pantheonen från etruskerna. Under århundradenas lopp blev hennes status allt högre och hennes kult utvidgades tills hon erkändes som statens främsta kvinnliga gudomlighet, som rättmätigt satt bredvid Jupiter.

Minerva
Krig var inte bara ett spel för män

Neptunus
En fiskares vän, denna gud vakade över haven

Venus
Kärlek och moderskap föll under domänen av Cupids mor

Minerva var en av de kapitolinska triaderna och var gudinna för många aspekter av det romerska livet: visdom, medicin, handel, poesi, konst, hantverk och krig. Den sista aspekten av hennes gudomlighet var dock en som uppstod med tiden, vilket gjorde att hon allt oftare inkräktade på Mars domän. Faktum är att hon till slut tog över Quinquatrus-festivalen, ett femdagarsfirande som signalerade starten på arméns kampanjsäsong, från sin halvbror. Förutom krig skulle Minerva bygga upp ett rykte i hela den romerska republiken som en segergudinna, och Pompejus invigde ett tempel åt henne efter sina framgångsrika fälttåg i öster.
Minerva hade en helgedom på Aventinen i Rom, som byggdes 263 eller 262 f.Kr. och som blev en mötesplats för stadens hantverksgillen. Det fanns också en annan helgedom tillägnad henne på Caelian Hill, och ett tempel byggdes i hennes namn på Nerva Forum av kejsaren Domitianus, som hävdade att gudinnan skyddade honom.

I det antika Medelhavsområdet var havet det snabbaste transportmedlet - att offra till dess gud var av yttersta vikt. För romarna råkade detta vara Neptunus, bror till Jupiter och Pluto. Neptunus var ursprungligen känd som guden för sötvattensfloder, sjöar och vattendrag, men efter att den grekiska panteonen infördes på 400-300-talet f.Kr. blev han oupplösligt sammanflätad med sin grekiska motsvarighet Poseidon. Han tog på sig den treuddiga treudden och uppträdde ofta med de delfiner som hade förknippats med Poseidon.
Neptunus hade också sin egen festival varje sommar, Neptunalia, som markerades med spel. Mycket mer än så är dock inte känt om evenemanget. Guden dyrkades också i Roms vidsträckta territorier. Neptunus var gift med en havsnymf vid namn Amphitrite och fick sonen Triton, som var hälften människa, hälften fisk. Han var också far till Pegasus, den beryktade bevingade hästen.

När Saturnus kastrerade sin far och hans blod föll i havet, steg en ny gudinna upp ur havets skum: Venus. Eftersom hon var den gudinna som ansvarade för kärlek, sex, skönhet, fertilitet och prostitution, verkar det som en något ironisk födelse. Venus gjorde ingen åtskillnad när det gällde sexpartners - hon tog både dödliga och odödliga som älskare. Till den förstnämnda kategorin hörde Vulcanus och Mars, och hon fick många gudomliga barn med de sistnämnda, bland annat Cupiderna. Hennes dödliga älskare var Anchises, Adonis och den sicilianske kungen Butes. Det första tempel som vi känner till som var tillägnat Venus låg på Aventinkullen år 295 f.Kr. och hennes rykte bara växte och med tiden tillkom tempel tillägnade Venus modern och hjärtskiftaren. Romarna snålade inte heller med sina festivaler till hennes ära, med Veneralia och Vinalia Urbana som båda hölls i april, följt av Vinalia Rustica i augusti och Venus Genetrix
i september.

Bildkälla:  Osama Shukir Muhammed Amin FRCP(Glasg)

Mars
Beskyddaren och krigaren som tog hand om Rom

I en civilisation som byggdes upp genom strider och erövringar skulle en krigsgud alltid stå högt i panteon - Mars var den näst viktigaste efter Jupiter. Mars, som ofta modellerades efter sin grekiska motsvarighet Ares, hade några mer romerska attribut som skilde honom från den grekiska guden, nämligen att han var mer sansad och mer dygdig.
Mars ansågs av vissa vara far till tvillingarna Romulus och Remus och betraktades ofta som Roms och det romerska levnadssättets beskyddare, som försvarade den eviga stadens gränser och höll fienden på avstånd. Festivaler till hans ära hölls i mars, som fick namnet "Martius" efter honom, och oktober, två månader som avslutade den romerska militära säsongen.
I mars hölls Equirria, som såg till att hästarna mådde bra när de var ute på fälttåg, tillsammans med Feriae Marti, Agonium Martiale och Tubilustrium. I oktober hölls Armilustrium-festivalen på Aventinen, där vapen renades innan de lades undan för vintern.

Diana
Om du går ut i skogen ber du förmodligen till Diana

Det finns en möjlighet att hon var en italisk skogsgudinna innan den grekiska panteonen påverkade henne, men den romerska Diana blev ganska tidigt oupplösligt förknippad med Artemis. Hennes domän fokuserade på djur, både vilda och tama, och jakten, men hon var också en fruktbarhetsgudinna som åberopades för att hjälpa till med befruktning och födsel. Diana betraktades också som beskyddare av Roms lägre klasser och slavar, och hennes festdag - den 13 augusti, månadens Ides - var en helgdag för de sistnämnda. Idag är den mest kända platsen för dyrkan av Diana den heliga lunden Diana Nemorensis, eller Diana av trädet, vid Nemisjöns strand cirka en timme utanför Rom. Hon hade också ett eget tempel på Aventinen i staden, där det latinska förbundets stiftelseurkund låg, som tydligen daterades till 600-talet f.Kr.

Merkurius
Den bevingade budbärarguden

År 495 f.Kr. kom en ny gud till Rom. Merkurius var gud för affärsinnehavare, resenärer, varutransportörer, tjuvar och bedragare, och hans splitternya tempel på Aventin-kullen var öppet för verksamhet. Han delade det med sin mor Maia, som också deltog i hans festival, Mercuralia, varje 15 maj, den förmodade årsdagen av templets invigning. När det gällde att avbilda Merkurius hämtade många inspiration från hans grekiska motsvarighet, Hermes, och gav honom bevingade sandaler eller en bevingad mössa. Andra gav honom en väska att bära varorna han transporterade i, eller en sorts trollstav som användes för att förlika konflikter. Merkurius dyker upp ganska ofta i antika berättelser - i Vergilius Aeneidenär det han som påminner Aeneas om att han måste lämna Dido för att fortsätta sin resa mot Rom, och han dyker också upp några gånger i Ovidius Metamorfoserdär han gör besök hos dödliga, vilket han var känd för att göra.

Vesta
En gudinna reserverad för kvinnor

På forumet mitt i Rom stod ett runt tempel som innehöll en eld. Om denna låga någonsin skulle slockna skulle det innebära en katastrof för Rom, så den lämnades i förvar hos Vestas anhängare. Hon var eldhärdens gudinna - och bagarnas skyddsgudinna - så sambandet är tydligt. Vestas festival, Vestalia, hölls varje år den 7-15 juni, och det var bara då som kvinnor kunde komma in i den innersta helgedomen i hennes tempel.
Vesta, som vanligtvis avbildades som en kvinna draperad i tyg från topp till tå och ofta med sin trogna åsna vid sin sida, hittade sin väg in i vanliga romares hem och figurerade ofta på hushållens helgedomar tillsammans med Penates och Lares.
Vesta var också äktenskapets gudinna, och det är tack vare henne som traditionen med att nygifta brudar inte kliver över tröskeln har kommit till.
Att vara en av Vestalinnorna - en prästinna i hennes kult - skulle också ge kvinnor privilegier som en plats på första parkett på teatern i stället för att förvisas till bakre delen av publiken. Livet var dock inte bara bra för prästinnorna. Alla som ansågs ha brutit sitt kyskhetslöfte skulle begravas levande; deras renhet var kopplad till Roms säkerhet och välstånd.
Vestalerna var mycket vördade i det romerska samhället, men de upplöstes 394 e.Kr. av kejsar Theodosius. Den sista översteprästinnan var Coelia Concordia, som avgick samma år.

Vulcan
Stå inte för nära en vulkan om denna gud blir arg

Apollon
En grekisk gudom som blev romersk

Vulcan var inte känd för att vara en snygging - faktum är att han hade varit så oattraktiv när han grät som barn att hans mor Juno hade kastat ner honom från himlen. Fallet gjorde att han haltade resten av sitt liv. I det långa loppet fungerade det dock ganska bra för honom - det var så han till slut träffade Venus, ironiskt nog skönhetens gudinna, som sedan blev hans brud, även om deras förhållande inte var helt problemfritt; legenden säger att när Venus hade en affär skulle Vulkans ilska få en vulkan att få ett utbrott. Vulcan var eldgud och hans högtidsdag var den 23 augusti, då Vulcanalia firades. Han var också gudarnas smed, och på grund av hans makt över den destruktiva elden låg hans tempel oftast utanför städerna, för säkerhets skull.

Ibland var de romerska gudarna i stort sett karbonkopior av sina grekiska motsvarigheter, och Apollo tillhörde verkligen den kategorin. Solens, läkekonstens och profetians gud var bland annat son till Jupiter och tvillingbror till Diana, och det första templet som tillägnades honom i Rom byggdes nära Marcellus teater på 500-talet f.Kr. för Apollo Medicus, eller Apollon helaren, eftersom staden härjades av pest.
Apollo hade en sak som de flesta andra gudar inte hade - han hade ett orakel i Delfi. Människor från hela Medelhavsområdet kom för att söka hans råd genom hans språkrör, Pythia - templets översteprästinna - och detta fortsatte från den grekiska eran till romarna när kontrollen övergick till dem 191 f.Kr.
Helgedomen behöll sin betydelse under hela romarriket och speciella spel, de s.k. Pythian Games, inleddes på 600-talet f.Kr. och hölls där i århundraden. Dessa evenemang ägde rum två år efter de olympiska spelen och inkluderade tävlingar i konst och dans.
År 393 e.Kr. var det äntligen dags för Delfis undergång. Kejsar Theodosius krävde att alla hedniska helgedomar skulle stängas, och Delfis betydelse försvann tillsammans med de romerska gudarna.

Bildkälla: Pompeo Batoni

Bildkälla: Augustin Pajou

Ceres
När du samlar in skörden, se till att skicka upp en bön till denna gudinna

Medan de flesta gudar bara kom för att hjälpa dödliga om de ansåg dem vara speciella eller värdiga, visade Ceres ingen favorisering. Varje dag gav jordbrukets och sädens gudinna människorna näring och lärde dem hur man odlar, bevarar och tillagar säd och majs. Till skillnad från sin bror Jupiter var Ceres vänlig och välvillig och redo att hjälpa alla som bad om hjälp, vilket gav upphov till ett idiom - "passande för Ceres" betydde att något var briljant eller fantastiskt.
Ceres hade ett tempel på Aventinen i Rom och hade också en festival, Cerealia, som hölls den 19 april varje år. Detta tempel, som byggdes omkring 496 f.Kr., drabbades dock av omfattande brandskador år 31 f.Kr. Kejsar Augustus var medveten om dess betydelse och såg till att det återuppbyggdes. Det blev ett religiöst och politiskt centrum för de lägre klasserna och blev även känt för de praktfulla konstverk som ställdes ut där.

Bildkälla: Belmonte77

Servering av gudar och andar i skafferiet

Gudar, tempel och husandar - hur såg religionen ut för romarna i deras vardag?

Sedan det kan verka märkligt för oss idag var religionen av yttersta vikt för folket i det antika Rom och utgjorde en integrerad och viktig del av det dagliga livet. Gudarna styrde allt som hände den enskilda individen och nationen som helhet, och dessa ofta ombytliga gudars handlingar användes för att förklara både goda och dåliga händelser. Det är därför knappast förvånande att romarna, från slavar till kejsare och alla däremellan, ägnade mycket tid och energi åt sin religionsutövning.
Rom som helhet gratulerade sig själv till en hög grad av kollektiv fromhet och trodde att detta, i kombination med en talang för att blidka gudarna och hålla dem på sin sida, var anledningen till det ständigt växande imperiets stora framgångar. Eftersom det var ett polyteistiskt samhälle redan från början fanns det många gudar och gudinnor som skulle hållas nöjda, och det krävdes mycket hårt arbete för att upprätthålla status quo. Konsekvenserna av att göra gudarna arga och förlora deras gunst var inget som en enskild person eller Rom kunde tänka sig. Hur gick man då tillväga för att hålla denna känsliga balans?
Eftersom religionen genomsyrade varje aspekt av det dagliga livet i det antika Rom är det logiskt att religionsutövningen började i det viktiga centrumet för romersk kultur och erfarenhet: familjen. Privat dyrkan i hemmet var därför grunden för allt romerskt religiöst liv, och den pietas eller fromhet som kollektivt bidrog till imperiets välbefinnande hade sina rötter i varje familjs privata religiösa hängivenhet.
Varje hushåll hade sin egen helgedom, tillägnad de gudar som var av betydelse för dem som

Bevis på den romerska religionen finns kvar i Storbritannien än idag: St Paul's Cathedral byggdes på platsen för ett tempel till Diana

"Religiös observans började i det vitala centrumet för romersk kultur och erfarenhet: familjen"

Saturnustemplet reser sig majestätiskt över forumet i Rom, som vissa anser vara den västerländska civilisationens födelseplats

Romersk hushållshelgedom eller lararium från bröderna Vettiis radhus, upptäckt i ruinerna av Pompeji

Altare från Vespasianus tempel i Pompeji. Altaret på framsidan av templet var den centrala punkten för ritualer under festivaltid

levde där. Gudarna var långt ifrån avlägsna figurer för romarna utan var en mycket verklig och närvarande del av det dagliga livet. Hushållets överhuvud var ansvarig för att leda och styra de ritualer som ägde rum och hade rollen som präst i hemmet. Figurer av gudarna placerades i helgedomen och vid speciella tillfällen hölls heliga måltider i gudens namn. Man trodde att guden faktiskt närvarade och deltog i måltiden och behandlades som en hedersgäst, med en dukning och mat framdukad för dem.
Det var inte bara gudarna som påverkade det dagliga livet; särskilt i familjens privata sfär var det platsens och hemmets andar som hade störst betydelse. Dessa andar var intimt förknippade med hushållet och familjen, och det var avgörande för en harmonisk tillvaro att komma ihåg att hedra dem och ge dem den uppskattning de förtjänade. Det fanns olika typer av andar i ett hem: lares var antingen platsens andar eller andar från förfäder som hade dött; figurer av dessa kunde förvaras i ett skåp i hemmet och man trodde att de såg till att familjen klarade sig bra så länge de hölls glada, och de var ofta med familjen vid måltiderna. Penates eller panes (bokstavligen skafferiets andar) var en annan viktig ande för hemmet och såg till att det fanns gott om mat året runt. Det fanns också mindre positiva andar som kunde finnas i huset, till exempel lemures; dessa var illvilliga andar som var kända för att plåga ett hem, och man trodde att lares kunde bli denna typ av ande om de kände sig kränkta för att de inte hade fått den respekt som tillkom dem.
Den andra formen av observans som var av vital betydelse i det romerska religiösa livet var den offentliga religiösa ritualen. Dessa tog sig många olika uttryck och till skillnad från hushållets religiösa dyrkan var den offentliga dyrkan i imperiet en mycket mer kontrollerad och formell angelägenhet, som ägde rum i specialbyggda tempel som återspeglade Roms och dess gudars ära. Varje stad hade minst ett tempel och Rom självt hade många, bland annat Jupiters, Vestas, Castor och Polluxs och Vespasianus tempel. I templen dyrkades de 12 viktigaste gudarna och gudinnorna i den romerska pantheonen, tillsammans med andra som ansågs viktiga, som Janus, Flora och Pluto. Templens placering understryker ytterligare vikten av religiös observans i det romerska livet och de låg på framträdande platser som forumet och i närheten av stora vägar.
I varje tempel var bilden av den gud eller gudinna som templet var tillägnat placerad i huvudrummet, eller cella. Vissa tempel användes för att dyrka flera gudar, och i så fall hade varje gud en separat cella som var tillägnad honom eller henne och som innehöll en bild av den aktuella guden. Man trodde att den gud som templet var tillägnat faktiskt bodde i templet och att cella var en levande plats för guden, snarare än en rent symbolisk plats. Beroende på vad en persons bön gällde bestämdes vilket tempel eller helgedom de bad vid: de som till exempel bad om något som hade med krig eller strid att göra skulle söka sig till ett Mars-tempel, medan de som bad om något som hade med

En ny vestalisk jungfru invigs i Vesta-templet inför dess eviga låga

Efter Augustus regeringstid fick avlidna kejsare gudomlig status och dyrkades tillsammans med andra gudar

"Den offentliga gudstjänsten i imperiet var en mycket mer kontrollerad och formell angelägenhet som ägde rum i specialbyggda tempel"

Dags att fira
Folket i antikens Rom älskade sina festdagar; här är bara ett urval av de många som firas under året

LuperkaliaEtt firande av fruktsamhet
Firades den 15 februari. Hundar och getter offrades i Romulus och Remus grotta och två lag med pojkar iklädda getskinn smordes in med blodet. Sedan sprang pojkarna en bestämd rutt med getskinnsremsor och piskade åskådarna under tiden. Kvinnor som hoppades bli gravida placerade sig längs banan så att de kunde bli piskade när löparna passerade.
CompitaliaFör att hedra de lares compitales, husgudar i vägkorsningarna
En av de viktigaste romerska högtiderna, som ägde rum under tre flyttbara dagar i slutet av december eller början av januari. Offer lämnades vid vägkorsningar och slavarna fick göra vad de ville under dessa dagar. Träfigurer placerades på dörrtrösklar för att blidka larerna och be dem skona dem som befann sig därinne.
ConsualiaHögtid för Consus, spannmålsmagasinets gud
I augusti offrades skördens första frukter till Consus på hans nystädade altare, under ledning av Pontifex Maximus och Vestalinnorna. Vagntävlingar och spel hölls för att hedra Consus och arbetsdjuren fick ledigt.
Feriae AncillarumFest för de tjänande kvinnorna
Denna fest, som sägs hållas den 7 juli, är ett minne av när romarna besegrade den latinska armén med hjälp av en tjänande flicka vid namn Philotis och ett brinnande fikonträd. Till minne av detta klädde sig de kvinnliga slavarna i Rom i sina finaste kläder och attackerade frifödda män med fikonträdsgrenar.

Marmorfragment som visar förberedelse av ett offer, daterat till 200-talet e.Kr

Utanför Pantheon i Rom. En offerceremoni och procession äger rum, där tjurar, får och grisar slaktas ca 200 e.Kr

Att göra en uppoffring

Offer var en viktig del av den romerska religionsutövningen, i synnerhet i det storslagna skådespelet under den offentliga gudstjänsten i Rom. Djur var det främsta valet, och olika djur offrades till olika gudar; en kviga räckte för Jupiter, men den girige Mars ville ha ett får, en gris och en oxe innan han gick med på att förhandla med dödliga.
Hela offerprocessen var mycket komplex. Efter böner, vin och en lång ritual dödades och flåddes djuret. Därefter öppnades djuret och inälvorna inspekterades och förutsägelser gjordes. Delar av djuret lades åt sidan för gudarna innan resten tillagades och gavs till de närvarande.
Även om det ofta var fallet behövde offret inte nödvändigtvis innebära att ett djur dog; det enda kravet var att det var en levande varelse, och därför kunde vin, ost, frukt eller till och med brödsmulor användas i stället. På 1000-talet f.Kr. hade det stiftats en lag som förbjöd människooffer, vilket tyder på att sådana offer hade utförts tidigare.

som ville ha hjälp med kärleks- eller hjärtefrågor gick till ett tempel som var tillägnat Venus. Trots templets storslagna inramning ägde de religiösa ceremonierna och offren faktiskt rum utomhus. Framsidan av tempelbyggnaden betonades med pelare och kolonner för att återspegla detta och dra uppmärksamheten till altarets fokuspunkt där handlingen ägde rum.
Eftersom det var så viktigt att religiösa ritualer och ceremonier genomfördes på rätt sätt, sköttes det offentliga religiösa livet i Rom av de viktiga prästerna. Prästerna hade många roller, bland annat att leda ritualer och processioner, genomföra offer, tolka omen och utlysa högtidsdagar. Det fanns olika typer av präster som hade olika funktioner och ansvarsområden, och det fanns fyra stora prästkollegier, där påvarna var de viktigaste och mest inflytelserika.
Förhållandet mellan det romerska folket och deras gudar var komplext, men i grund och botten byggde det på en serie förhandlingar eller bytesaffärer. Den som dyrkade gudarna bad dem om något och lovade att få något i gengäld om gudarna gjorde det som begärdes. För att ytterligare uppmuntra till ett gynnsamt resultat kunde offergåvor - kanske av vin eller mat - eller ett offer som utfördes i gudens namn göras. Bönen var mycket viktig, både i den privata och i den offentliga gudstjänsten, och ritualer eller offer som inte åtföljdes av bön ansågs inte vara effektiva. Enbart bön kunde dock ge resultat och gjorde det också.
Alla deltog i det religiösa livet i imperiet, även de som i allmänhet ansågs ha lägre social status, som slavar och kvinnor. Faktum är att det fanns vissa ceremonier som endast kvinnor fick genomföra, och Roms Vestaliska jungfrur är ett känt minne än idag. Kvinnor utförde inte djuroffer och deras roll i det offentliga religiösa livet var i allmänhet begränsad.
Romarna hade många dagar av religiös betydelse och vid vissa tidpunkter i imperiets historia fanns det fler heliga dagar i kalendern än icke-heliga dagar. Vissa av dessa varade bara några timmar, medan andra - som Saturnaliefestivalen - kunde pågå i nästan en hel vecka. Varje gud hade också en dag tillägnad sig, och dessa var ofta allmänna helgdagar.
Förutom imperiets "officiella" religion fanns det flera andra kulter och religioner som existerade vid sidan av den. En av dessa var kejsarkulten, som dyrkade och förgudade kejsarens person. Det fanns också "mystiska" religioner som importerades från områden som erövrats av romarna, till exempel Mithraskulten. Den mest inflytelserika och utbredda av dessa utländska kulter och religioner var naturligtvis kristendomen, som blev imperiets officiella statsreligion på 400-talet e.Kr. och gjorde slut - åtminstone formellt - på den gamla gudareligionenBrott och straffReligionen genomsyrade varje aspekt av det romerska livet, och hanteringen av felande var inget undantag. Förräderi ansågs vara ett hot och en direkt förolämpning mot ordningen, både den sociala och den religiösa, och behandlades därför som ett religiöst brott. Om förövaren befanns skyldig riskerade han eller hon att avrättas, ofta i form av ett offer till Ceres eller någon annan gud i underjorden. Förräderi kunde ta sig många uttryck och den som flyttade gränsstenar, bedrog kunder, begick mordbrand eller fadermord - att döda sin far - gjorde sig inte bara skyldig till ett brott utan också till att förolämpa gudarna.
Att hålla sitt ord var också av stor betydelse och en ed betraktades som ett avtal mellan den som svor eden och den eller de gudar som han svor till. Om eden bröts var det ett mycket allvarligt brott, och personen ställde sig i praktiken utanför samhället och var därmed utlämnad till gudarnas nåd. Om någon dödade den edsbrytande personen ansågs denne inte skyldig till mord - i stället tolkades det som att gudarna straffade personen för att ha brutit det kontrakt som ingåtts med dem. Enligt helig lag skulle både slavar som övergick till att stjäla och män som avgav falskt vittnesmål kastas ut från Tarpeiska klippan. Att i skydd av natten plocka grödor som inte var ens egna bestraffades med döden och offer till Ceres. Prästerna var inte immuna, och de som inte fullgjorde sina plikter och ansågs underlägsna kunde straffas av påvarna.

Votiv föreställande en mor och ett barn, upptäckt i Augustus forum, Rom

"Tempel kan byggas som en tacksägelse till gudarna efter en triumf, eller som en överenskommelse för att garantera framgång"

Prästerna var viktiga för imperiets religiösa välbefinnande.här är några av de många typerna

Staty av Mars, krigsguden: festivaler tillägnade denna gud dominerade månaden mars, som tog hans namn

Rex Sacorum
Deras ursprungliga syfte var att ersätta den religiösa roll som tidigare innehafts av kungarna av Rom med gryningen av den romerska republiken, ordet rex en påminnelse om ursprunget till deras ställning. Dessa präster kunde inte inneha offentliga ämbeten och förbjöds att sitta i senaten i ett försök att begränsa deras makt. De var senare ansvariga för att deklarera de många religiösa högtiderna i kalendern.

Quindecimviri
Quindecemviri hade den viktiga uppgiften att vakta de sibyllinska böckerna, som innehöll profetior om imperiets öde och som konsulterades vid viktiga tillfällen för att se vad som behövde göras. De var också ansvariga för att sammansmälta alla gudar av utländskt ursprung som Rom antog.

Påvarna
Under överinseende av Pontifex Maximus, en position som med tiden blev påven, utförde denna grupp de offentliga ritualer och ceremonier som ingick i det dagliga arbetet. De var de allmänna övervakarna av offentliga riter. De var de mest framstående av de fyra stora prästkollegierna och utsåg även medlemmar till de andra prästerskapen.

Augurerna
Augurerna var ansvariga för spådomar genom att tolka fåglarnas flygvägar och hade också till uppgift att avgöra om resultatet av en handling skulle bli positivt eller dömas till misslyckande i alla livets aspekter, från strid till handel och religion. Augurerna tolkade inälvorna från offrade djur och ansvarade för att fastställa gudarnas önskningar så att människor kunde agera därefter.

Flaminer
Dessa präster var hängivna en viss gud eller gudinna och ansvarade för att ta hand om templet för den gud de representerade. Den viktigaste av de flaminerna var Jupiters (flamen dialis), Mars, (flamen martialis) och Quirinus (flamen quirinalis). Vissa anser att de romerska prästerna var de äldsta, och flamines tenderade att hålla sin post för livet.

© Getty

Ryggraden
Under århundradenas lopp bosatte sig den egyptiska civilisationen gradvis längs Nilens sista 1.300 km (808mi). Gårdar dominerade landskapet runt floden och dess vatten var det främsta kommunikationsmedlet. För dagliga sysslor användes små kanoter, men för handel eller passagerartransporter användes starka segelbåtar.

Gudarnas tempel

Pantheon är en av det antika Roms mest bestående konstruktioner och är en byggnad värdig gudarna och som utmanar fantasin

Construerad mellan 118 och 125 E.KR av kejsar Hadrianus, var det mästerverk i betong och sten som är det romerska Pantheon ett polyteistiskt tempel tillägnat alla gudar i det hedniska Rom och består av en cirkulär byggnad under en kupol av betong med en rund öppning (oculus) i mitten. Det byggdes för att ersätta det ursprungliga Pantheon som uppfördes år 27 f.KrE av Agrippa, kejsar Augustus högra hand, och som brann ner under den stora branden år 80 CE. Det återuppbyggdes sedan av kejsar Domitianus men drabbades av ett liknande öde som originalet när det träffades av blixten 110 E.KR. Hadrianus ritade Pantheonochdet står kvar än idag, och det är ett populärt inslag i Rom, besöks av miljontals turister varje år.
Tbyggnadens utformning gav en sorts antik specialeffekt eftersom solen vid middagstid på en dagjämning skiner ner genom oculus i en sådan vinkel att den passerar genom ett galler ovanför den stängda dörren och lyser upp innergården på framsidan. Eftersom romarna firade den 21 april som stadens grundläggningsdag var det något av en syn att se emperor stå vid ingången till Pantheon, badande i ljus som kom inifrån.
År 609 CEskänktes Pantheon till påvene Bonifatius IV av den bysantinska emperor Phocas, och det var det första hedniska tempel som omvandlades till kyrka. Tillägnat jungfrun Maria och alla martyrerna, det faktum att Pantheon var i kontinuerlig användning under hela medeltiden räddade utan tvekan det från att förstöras.

Inuti Pantheon
Från de material som användes för att bygga den till den mångsidiga oculus som finns i dess topp - allt med Pantheon är häpnadsväckande

Av alla bevarade byggnadsverk i det antika Rom är det Pantheon som väcker mest förvåning tack vare sin hisnande konstruktion. Den enorma kupolen, som upptill öppnas av en oculus som släpper in dagsljus, var en helt romersk uppfinning gjord av formbar betong över en träram. Den är än idag världens största oarmerade betongkupol. Kupolens diameter är 43,30 meter (142 fot) och står i perfekt proportion till templet, eftersom avståndet från golvet till kupolens topp är exakt lika stort som diametern.
Kupolens inre var tänkt att symbolisera himlens välvda valv och oculus i kupolens topp är den enda naturliga ljuskällan i byggnaden, bortsett från dörröppningen. Under dagen rör sig ljuset som passerar genom oculus runt i templet som ett omvänt solur, och denna öppning ger också ventilation till byggnaden. Under kraftiga stormar leder det lätt sluttande golvet ner regnvattnet i ett snyggt dräneringssystem nedanför.

Pantheon ligger på Piazza Della Rotunda i Rom och bärs upp av 16 korintiska pelare

Jungfrur i mytologin

För romerska kvinnor var berättelserna i mytologin inte bara legender, utan också riktlinjer för hur de skulle bete sig i sina egna liv

Wär Rom grundades hade det inte sin egen rika historia eller mytologi som de omgivande nationerna, så det romerska folket tvingades skapa sin egen med myter och legender lånade från sina grekiska grannar. Med tiden fick den romerska mytologin ett eget liv och blev en central aspekt av livet i imperiet. Varje stad hade en skyddsgud, tempel byggdes i deras namn och ritualer och festivaler hölls för att fira dem. Även om kvinnorna inte var jämställda med männen i det dagliga livet, var de lika dyrkade och vördade i gudarnas värld.
I den grekiska myten skapades kvinnan som en varelse som var underlägsen mannen, och hon omtalas till och med som en bärare av sorg och laster. Detsamma kan dock inte sägas om den romerska mytologin; där görs ingen åtskillnad mellan man och kvinna - inte ens den första skapade varelsen ges ett specifikt kön. Den romerska myten tycktes förstå att mannen inte är helt skild från kvinnan och att de inte är olika raser, utan att de måste samarbeta för att förena sina styrkor för nationens bästa.
De romerska gudinnorna kom att representera några av imperiets kvinnoideal: Venus var fruktbarhetens, skönhetens och sexets gudinna. För romarna symboliserade Venus den kvinnliga eftergivliga, vattniga naturen. Men snarare än att representera svaghet framställdes Venus som den avgörande motparten till den aktiva, eldiga manliga guden Mars. Tillsammans arbetade de två gestalterna, den manliga och den kvinnliga, i samklang för att skapa harmoni, styrka och stabilitet. Även Minerva, som kom att betraktas som en stridsgudinna, avbildades ofta i sorg över de döda, i motsats till att stå segerrik över fiendens lik. Juno, gudarnas drottning, var gudinna för äktenskap och barnafödande - och dessa två aspekter av livet ansågs så viktiga att hon blev skyddsgud för själva staden Rom. Om och om igen dyrkade och vördade romarna typiskt kvinnliga gestalter och erkände hur viktiga de kvinnliga egenskaper som de representerade var för imperiet som helhet.
För kvinnorna i Rom fungerade dessa gudinnor och kvinnliga karaktärer från myter och legender som symboler för vad man skulle sträva efter, men också för vad man skulle undvika. Med statyer överallt i städerna, festivaler som firades i deras namn och deras historier som återberättades gång på gång, fick kvinnorna i Rom om och om igen veta vilka aspekter av dessa gestalter som de borde efterlikna hos sig själva. Dessa ideal var inte dolda eller subtila, utan fanns runt omkring dem från det ögonblick de föddes.
Även om kvinnorna i det antika Rom betraktades som medborgare var deras makt i förhållande till staten begränsad. De kunde inte inneha ämbeten, och de

En av Venus många symboler är myrten, en blomma som anses vara ett kraftfullt afrodisiakum

Venus

Den kanske mest välkända klassiska gudinnan av alla, Venus, kärlekens och sexualitetens gudinna, har avbildats i många olika former genom historien - i konst, operor, rockmusik, tecknade barnfilmer och till och med fått en planet uppkallad efter sig. Venus är ett talande exempel på hur djupt förankrad den romerska mytologin är i människans historia.

"Dessa gudinnor fungerade som symboler för vad man skulle sträva efter, men också för vad man skulle undvika"

Liksom många romerska gudar och gudinnor var Venus anpassad från sin grekiska motsvarighet, Afrodite

Roms mest ikoniska kvinnor

Den romerska mytologin var fylld av starka och ikoniska kvinnor, som dyrkades för olika egenskaper i det romerska samhället

Bellona
Bellona är krigsgudinnan och avbildas ofta i militärkläder med hjälm och vapen. Hennes tempel användes av den romerska senaten som en plats för att diskutera utländskt krig, och det var härifrån som kriget officiellt förklarades öppnat.

Venus
Venus var gudinna för kärlek, skönhet, sex och åtrå. I den romerska myten betraktas hon som det romerska folkets moder och hon blev därför en central gestalt i romarnas liv. Hon var så högt ansedd att Julius Caesar själv hävdade att han härstammade från henne.

Juno
Juno var hustru till Jupiter, kungen och den mest framstående av alla romerska gudar, och fungerade som beskyddare av kvinnorna i Rom. Hon betraktades också som det romerska rikets skyddsgudinna. Det fanns många festivaler kring Juno, som mestadels firades av kvinnorna i Rom.

Minerva
Minerva var en jungfrugudinna och dotter till Jupiter. Hon dyrkades som gudinna för konst, musik, poesi och visdom. Så småningom utvecklades Minervas roll till att bli en krigsgudinna, och hon dyrkades före en strid.

Diana
Diana var jaktens, månens och barnafödandets gudinna. Hon var också jungfru och en mycket framträdande kvinnogestalt i det antika Rom. Hon var en av de äldsta och mest dyrkade gudinnorna, nästan lika gammal som staden själv. Diana var också slavarnas gudinna, och de som tillhörde lägre klasser kunde söka skydd i hennes tempel.

kunde inte rösta. Flera framstående exempel använde dock sin egen list och intelligens för att påverka bakom kulisserna, men några större detaljer om de romerska kvinnorna finns inte i historieböckerna. Vi känner till många av deras namn, men de är kända som fruar, systrar och döttrar - inte som personer eller individer i sin egen rätt. För kvinnorna i Rom var förväntningen att bli hustru och mor, och denna förväntan tog sig uttryck i de myter och legender som var så framträdande i romarnas liv och tro.
Den kanske mest framträdande myten om kvinnans plats i det romerska samhället är "Våldtäkten på sabinerkvinnorna". Sagan berättar att när Romulus grundade Rom var staden stark och välmående och behövde inte frukta andra stammar, eftersom de lätt kunde besegras av Roms mäktiga trupper.
Rom stod dock inför en kris: staden upplevde en brist på kvinnor. Efter att ha misslyckats med att bilda allianser med närliggande stammar tog Romulus till mer extrema åtgärder. Han bjöd in en grannstam, sabinerna, till staden för att fira Consualia-festivalen. När Romulus gav signal grep de romerska männen sabinernas jungfrur och förde bort dem. Rom hade agerat för att bilda en allians, men sabinerna var av förståeliga skäl inte glada.
Krig utbröt mellan de två stammarna, men de sabinska kvinnorna, som hade tagit på sig rollen som romerska hustrur, var bedrövade. I en av striderna rusade kvinnorna fram och ställde sig mellan de två stammarna och bad dem att sluta strida. makarna, bröderna och fäderna blev berörda av kvinnornas ord och beslöt sig för att sluta fred.
Det här är inte en varningshistoria, utan en berättelse som understryker hur viktiga kvinnorna ansågs vara. Det var de som enade de två stridande stammarna, det var de som satte stopp för blodsutgjutelsen, och i slutändan är det kvinnorna som skapar fred. I den här berättelsen betonas hur viktiga de är för att bilda allianser och bli starkare som nation. Kvinnorna fördes bort mot sin vilja, men de accepterade sitt öde och tog på sig sina roller som fruar och mödrar. Det sände ett tydligt budskap till alla unga flickor som fick höra sagan - din roll är att hjälpa till att stärka Rom genom äktenskap och allianser, du är ett redskap för att förena två starka familjer, och även om det kan verka passivt är din roll mycket viktig.
En annan legend som understryker vikten av kvinnans roll som hustru och mor är berättelsen om Romulus och Remus. I denna berömda berättelse om Roms grundare finns en framträdande kvinnlig karaktär i form av en varghona. Efter att barnen kastats i Tibern räddas de av en varghona som ammar dem. Denna bild av en varghona som ammar tvillingpojkarna blev en mycket viktig och central bild för hela nationen, som avbildades på statyer och mynt. Romulus fortsätter att grunda staden och hyllas som en hjälte, men varghonan, även om hon hade en relativt liten roll, hyllades och vördades starkt.
Budskapet till de romerska kvinnorna, som växte upp med denna berättelse och sannolikt bombarderades av denna bild varje dag, var att även om du inte kommer att bli en hjälte eller ledare, så är ditt bidrag till att föda och ta hand om barn som en dag kommer att bli det lika viktigt. I sagan värdesätts ett liv i moderskap, för utan varghonan skulle Rom inte finnas.
Det är inte alla myter som behandlar sina kvinnliga karaktärer med lika stor sympati. Det finns många som använde rädsla och bestraffning för att varna kvinnor för hur de skulle bete sig. Även om Herkules arbete ursprungligen var en grekisk saga, så spreds den även till den romerska mytologin. Berättelsen om amasonerna, en ras av krigarkvinnor som levde avskilda från män, innehåller en skarp varning till alla kvinnor som vill vara självständiga. När Herkules bad att få låna drottningens bälte blev drottningen kär i honom och gick med på att lämna över det. De andra amasonerna trodde dock att Herkules hotade deras drottning och attackerade honom. Herkules grep drottningen, dödade henne, tog bältet och sprang. Den här varnande berättelsen visar på dårskapen hos kvinnor som tror att de kan överleva utan män, och att oavsett hur starka de tror sig vara ensamma kan de ändå bli överlistade och besegrade av en man. Än en gång får kvinnorna i denna berättelse veta att deras plats i samhället bör vara i harmoni med männen.
Dessa varnande berättelser om kvinnor som inte uppfyllde sin förväntade roll i samhället började i tidig ålder. Långt innan Shakespeare skrev Romeo och Juliaskrev Ovidius myten om Pyramus och Thisbe. Liksom Romeo och Juliavar Pyramus och Thisbe ett kärlekspar som förbjöds att vara tillsammans av sina rivaliserande föräldrar. De bestämmer sig för att träffas i hemlighet, men Thisbe ser en lejoninna och flyr från platsen och överger sin slöja. Pyramus hittar slöjan, tror det värsta och tar livet av sig. Thisbe hittar honom och i sin förtvivlan följer hon honom i döden. Denna tragiska berättelse betraktades inte som en romans, utan snarare som en varning till alla unga romerska flickor som skulle följa sitt hjärta. Den lärde dem den viktiga läxan att lyssna på sina föräldrars önskningar, annars riskerade de hjärtesorg och i slutändan till och med döden.
Romantiken i den romerska myten var sällan positiv; den var bedräglig och farlig, särskilt för unga kvinnor. Två av de mest kända älskarna i den grekiska och romerska mytologin är Paris och Helena, och deras affär orsakade det trojanska kriget. Den romerska mytologin var fylld av romantik, men nästan undantagslöst gick den hand i hand med tragedi. Kvinnor, liksom män, uppmuntrades inte att ge efter för sina begär, utan istället att arbeta tillsammans för nationens styrka.

Vestalerna hade till uppgift att hålla den heliga elden brinnande på gudinnans altare

Juno ingick i den kapitolinska triaden tillsammans med Jupiter och Minerva. Det var mycket ovanligt att ha två kvinnliga gudar och en manlig i en trio

Angerona, en mindre känd gudinna, var känd för att lindra människors lidande och sorger och betraktades som en beskyddare av Rom

Ceres och Proserpina utvecklades till en kult i stil med "mor och jungfru", som religiösa myndigheter propagerade för bland kvinnor

Bellona representerades som gemål till krigsguden Mars, och de två avbildas ofta när de arbetar och strider tillsammans

Även om Sabine-kvinnornas våldtäkt låter brutal var det inte en berättelse om ett offer, utan en berättelse om kvinnors styrka och betydelse

Jungfrurnas heliga renhet

Hur Vestaliska jungfrurna blev några av de viktigaste i Rom

On av de mest framträdande temana i den romerska mytologin var jungfrulighet. Flera av de mest framträdande gudinnorna firades som 'virgin goddessor'. Diana, jaktens gudinna, månen och, och, märkligt nog, barnafödande, var en jungfrugudinna. Hon förknippades med allt som är ljust, vördades och var kopplad till den himmelska världen. På detta sätt är det tydligt att se att i Arom betraktades jungfruligheten som något som skulle hållas heligt.
Tillsammans med Diana utgjorde Minerva och Vesta de tre jungfrugudinnorna. Minerva var visdomens och konstens gudinna, medan Vesta var ansvarade för härden, hemmet och familjen. Dessa tre gudinnor var mycket populära och framträdande i det romerska livet. Det är intressant att notera hur många höga-högt rankade gudinnorna var oskulder, vilket indikerar hur högt oskulden och de kvinnor som innehade den ansågs vara högt värderade och heliga.
Jungfruligheten placerades på en sådan piedestal av helighet och nästan gudomlighet att Vestalinnorna skapades i Vestas namn. Dessa prästinnor var ansvariga för att odla den heliga elden som brann i Vestas tempel och avlade ett kyskhetslöfte, vilket befriade dem från den vanliga förväntningen att föda barn och gifta sig. Eftersom Vestalinnorna var kyska sågs de som de enda som var tillräckligt heliga för att utföra flera rättigheter och tjänster som inte ens deras manliga överordnade kunde utföra. Man trodde att dessa riter utfördes på uppdrag av det romerska folket, så de firades och hyllades som en viktig del av Roms styrka och stabilitet.
Deras oskuld var så högt ansedd att en dödsdömd fånge som såg en vestal på väg till sin avrättning omedelbart benådades. Till skillnad från alla andra kvinnor var de fria att äga egendom, rösta och skriva testamente. Oskulden hyllades som det närmaste man kunde komma gudomlighet på jorden. Straffet för en vestalisk jungfru som bröt sin kyskhetsed var döden genom levande begravning.
I den romerska mytologin finns många exempel som understryker dess betydelse. I berättelsen om Romulus och Remus var det en vestalisk jungfru, Rhea Silver, som efter att ha våldtagits av Mars födde Roms grundare. I berättelsen om Proserpina skildras Ceres och Jupiters jungfrudotter först som den typiska idealistiska oskyldiga jungfrun, som samlar blommor och leker med nymfer. Men sedan blir hon bortförd av Pluto, underjordens gud, våldtagen och släpad ner i underjorden för att bli hans drottning. Nymferna gråter över att ha förlorat sin vackra jungfru och Ceres, som är rasande över att hennes dotter har kidnappats, skapar öknarna.
I den grekiska versionen av samma berättelse bildar Hades och Persefone ett mäktigt par, men i den romerska myten framställs Proserpina som ett mer motvilligt offer. Jupiter lurar henne att äta sex granatäppelkärnor, vilket tvingar henne att återvända till honom sex månader om året. Denna berättelse användes för att förklara årstidernas växlingar, där våren indikerar glädjen över Proserpinas återkomst, medan vintern visar en karg värld när hon måste återvända till sin kidnappare. Förlusten av oskulden är ett avskyvärt brott som hela jorden får lida för.
Det är lätt att förstå varför romarna kan ha värnat om oskulden på ett så heligt sätt. Kvinnor betraktades fortfarande som männens egendom i Rom, och genom att se till att kvinnor förblev oskulder före äktenskapet kunde man intyga faderskapet till deras barn. Genom att göra oskulden till en så helig rättighet satte man press på unga flickor att hålla sig borta från sex före äktenskapet och graviditet före äktenskapet. Att ha kyska kvinnor säkerställde att äktenskap mellan hus och fortsättningen av linjerna säkerställdes. Jungfruliga kvinnor kunde behålla sin självbehärskning och visa att de kunde följa reglerna, vilket skulle göra vilken som helst av dessa kvinnor till ett tilltalande val för en rik make.

En tallrik från 1:a århundradet f.Kr. från Hildesheims silverskatt föreställande gudinnan Athena

Invigningen av en ny Vestalisk jungfru enligt bilden i Offrandet av Vestal

Riktlinjer för skönhet

Skönhetsnormerna hos romerska kvinnor framgår tydligt av avbildningar av gudinnor

Det änglalika utseendet
Att ha solbränd eller mörk hy ansågs inte vara attraktivt, och ren vit hy sågs som ett tecken på överklass. Eftersom romerska kvinnor inte naturligt hade denna hudtyp använde de vit krita, bly eller arsenik för att bleka sina ansikten. Stora ögon med långa ögonfransar var också något som uppskattades. Eftersom man trodde att kvinnors ögonfransar föll av vid överdrivet samlag, blev långa ögonfransar ett tecken på kyskhet.

En bra hårdag
Håret var en skönhetsfixering för både män och kvinnor i det antika Rom, och tjocka, lockiga lockar var det som beundrades mest. Kvinnor färgade sitt hår svart, rött eller blont. För att efterlikna gudinnornas läckra tjocka frisyrer bar de också peruker. Allt hår som inte var på huvudet ansågs oattraktivt och avlägsnades genom plockning, strippning eller rakning.

En blygsam barm
På ett helt annat sätt än idag beundrades små, runda bröst faktiskt mycket mer än stora. Stora bröst sågs som humoristiska eller som ett tecken på hög ålder. Unga romerska flickor var så fast beslutna att ha små bröst att de bar strophium (en sorts tidig behå i form av ett band) alltför hårt för att hämma tillväxten.

Den perfekta figuren för barnafödande
Att vara smal ansågs inte vara en attraktiv egenskap i Rom. Eftersom en så stor del av kvinnans liv var inriktat på att föda upp barn ansågs breda höfter vara mycket attraktivt, och även om män inte ville att deras kvinnor skulle vara överdrivet stora, sågs en fyllig, fast kropp som idealtypen.

Mindre är mer
Extravagans var illa sedd, även om rika kvinnor ibland bar juveler och halsband, men allt annat ansågs vara att visa upp sig eller vara alltför skrytsam - en mycket negativ egenskap. Det är sannolikt därför som nästan alla samtida avbildningar av romerska gudinnor är ganska enkla, minimala och blygsamma.

© Alamy

Romerska mysteriekulter
inns i: Bokasin Historia Special 2022 (med Vlad på)

Livet i legionen ... finns i Historia 4

Invasionen
Invasionen
av Storbritannien

År 43 e.Kr. invaderade romarna Britannien, med kejsar Claudius ivriga att legitimera sig själv, och inledde en ockupation som skulle vara i århundraden

Caligula tillkännagav en djärv plan för att invadera Storbritannien och förde sin armé till Boulognekusten innan han beordrade dem att samla snäckskal

Beör Julius Caesars tid betraktade romarna Storbritannien som en obetydlig ö med barbarer, som stod stilla vid världens ände. En stor del av landet var vildmark, med bara några få områden som hade blivit fruktbara genom stora ansträngningar. Det var känt som ett land med småkungar som styrde splittrade riken som satt osäkert sida vid sida. I södra Doversundet hade belgiska galler strömmat in, först plundrande och sedan bosatta. Nu dominerade de den sydöstra kusten och kunde stoltsera med öns mest avancerade civilisation.
År 54 f.Kr. återvände Caesar, trots att han två gånger hade invaderat Britannien och lärt sig mycket om landet och dess folk, utan att ha något att visa upp. Inte ens den mäktige Caesar kunde lägga under sig ön, och ingen regent försökte sig på det igen på ganska lång tid. Kejsar Augustus hade tre gånger försökt invadera ön men hade viktigare saker att ta itu med, och även om kejsar Caligula hade stationerat trupper längs Engelska kanalen blev hans avsikt omöjliggjord av hans oduglighet, den tyranniska härskaren stationerade som bekant sina män på motsatt sida av kanalen innan han beordrade dem att samla snäckskal.
Claudius kommer in i bilden. Den oavsiktlige kejsaren, som en gång var föremål för det romerska hovets skämt, tvingades till makten år 41 e.Kr. av pretoriangardet efter att de mördat hans brorson Caligula. Trots att han utsågs till kejsare av misstag försökte han skipa rättvisa i imperiet. Men först måste han vinna över sina belackare, som länge hade roats av hans hälta, talsvårigheter och brist på militär ära. I det dittills obesegrade Britannien såg Claudius en chans att visa sig vara en sann romare, en krigisk prins värdig purpur.
Tack vare Caesars bedrifter var det nu känt att ön var rik på tenn, järn, mat och potentiella slavar. Tajmingen kunde inte vara bättre. Med Rhen, Donau och Iberien säkrade hade Claudius fyra nya legioner att avvara. Samtidigt svepte antiromerska stämningar över Britannien, och proromerska ledare störtades och landsförvisades. Claudius kände att det var dags att visa sin makt och samlade ihop en invasionsstyrka på 40.000 man, som precis som Caesars styrka gav sig av från Boulogne på natten mot östra Kent.
Ännu en gång började en invasion av ön inte bra. När de fick sina order gjorde armén, ledd av senatorn Aulus Plautius, uppror och vägrade att lämna Gallien och riskera sina liv "utanför den kända världens gränser". Claudius blev upprörd och bekymrad och skickade sin chefssekreterare Narcissus för att slå ner myteriet. Men soldaterna bara hånskrattade åt honom. Lyckligtvis höll inte stämningen i sig och soldaterna blev till slut tillräckligt upphetsade och gick med på att sätta segel mot Britannien. För att maximera sin rörlighet delade Plautius upp sin flotta i tre kontingenter. Detta hade den extra fördelen att det förvirrade britterna om var de skulle landa. Till slut valde de Richborough, en halvmåneformad naturhamn bakom Isle of Thanet som var väl skyddad från väder och vind.

De hade dock inte behövt vara så försiktiga - mellan Caligulas skrattretande "invasion" flera år tidigare och det senaste myteriet hade britterna inte tagit hotet på tillräckligt stort allvar för att förbereda sig. Vid den här tiden var ön uppdelad i ett antal små kungadömen, konfederationer och stammar som motvilligt existerade i orolig harmoni. Medan kung Epaticcus regerade i Silchester, Hampshire, i väster fanns Durotriges, en belgisk stam med centrum runt Dorset. På andra håll härskade de belgiska Regni i Sussex, medan Iceni höll East Anglia. Längre bort fanns det många stammar, som Dobunni, Coritani, Brigantes och Dumnonii, som alla åtnjöt varierande nivåer av självständighet.
Det mäktigaste riket låg utan tvekan i sydost: Camulodunum. Men trots sitt fasta grepp om det som idag är Essex hade den mäktige kung Cunobelinus nyligen dött och hans rike hade delats upp mellan två av hans antiromerska söner, Togodumnus och Caratacus, som var för upptagna med att intrigera mot varandra för att bry sig om romarna.
Invasionen överraskade Camulodunum och i stället för att riskera allt i öppen strid drog de sig tillbaka till skogen och valde en kampanj med gerillakrigföring och lätta skärmytslingar. Men istället för att förena sina styrkor och ta vara på den enda chans de hade att hejda romarnas framfart valde de att gå ut på egen hand. Precis som Claudius hoppades kunna skapa sig ett namn, såg de båda bröderna ankomsten av en invasionsstyrka som sin stora chans att hävda sin rätt - allt stod på spel.
Även om de båda undvek romarna under en tid lyckades Caratacus, den mer begåvade av de två, nå Kent först, vilket gav honom en chans att välja slagfält och den bäst försvarbara positionen på det. Trots hans noggranna förberedelser gjorde romarna processen kort med hans män och förde dem snabbt på flykt. I jakten stötte Plautius på Togodumnus armé och förintade den fullständigt. Istället för att ta gisslan, som Caesar tidigare hade gjort, lämnade Plautius helt enkelt kvar fort i alla sina erövrade territorier, tillsammans med små kontingenter, och drog vidare - ett kännetecken för Tiberius kampanjer i norr.
För britterna stod det snart klart att deras enda hopp om att hålla tillbaka romarna var att göra det tillsammans. I stället för att ägna sig åt småaktigt käbbel om sina gränser stod de nu inför en megalitisk makt som hotade att förbruka dem alla. Arméerna i nordvästra Kent och bortom Themsen placerade sig i de skogsklädda kullarna längs floden Medway. De förstärkte sina arméer med de överlevande från Caratacus och Togodumnus led. För att begränsa romarnas valmöjligheter förstörde de bron vid Rochester.
Plautius tyska veterankavalleri från Rhen lät sig dock inte avskräckas. De var vana vid att korsa turbulenta vatten och hade inga problem med att forcera den nu obevakade floden. De smög runt britternas stridsvagnar och kastade spjutspetsar och missiler mot deras hästar så att de blev orörliga. Samtidigt ledde den blivande kejsaren Vespasianus den andra legionen uppströms till ett vadställe, gick över och anföll från höger. Trots sina bästa ansträngningar blev romarna tillbakaslagna. Men nästa dag, efter att ha upplevt landskapet och haft en natt på sig att lägga upp en strategi, drev Plautius britterna på flykt mot Dartford. Det var en avgörande seger - försvararnas samlade styrka hade dragit ett streck i sanden och blivit fullständigt besegrade.
De återstående britterna jagades över Themsen mot Camulodunum (Colchester), men när romarna kom ikapp vände de och mötte dem igen i träsken i Lea Valley - till en början överraskade de dem. Trots vissa förluster hade Plautius härifrån en enkel väg till Camulodunum. Han hade dock strikta order: när fälttåget var som mest intensivt skulle han låtsas vara desperat och be om stöd från Claudius, som skulle dyka upp, pråma över Themsen och ta åt sig äran. Nu när tiden var inne och förväntningarna hade överträffats tvingades han överdriva sina förluster av kavalleri i träsken och till synes be Claudius om hjälp.
När Claudius anlände gjorde han det snabbt och med stor pompa och ståt. Han följdes av ett följe av pretorianer, tungt artilleri och ett stort antal elefanter. Det var en armé som britterna aldrig hade sett maken till; om de inte hade anat den maktklyfta som låg mellan dem och Rom, så var den här och stapplade fram över deras land. Claudius marscherade rakt mot Camulodunumhan intog staden och presenterade sina planer för en fredlig ockupation av ön. Med Togodumnus död och Caratacus i exil skulle deras kungarike bli en romersk provins, med Camulodunum som huvudstad och Plautius som guvernör. Sedan Camulodunum inte var mycket mer än en barbarisk stad, skulle romarna bygga en stad på toppen av en kulle i sydost - residens för propraetorn och säte för den romerska regeringen. I stadens centrum skulle ett storslaget tempel uppföras för att dyrka Claudius som en gud.
Under tiden byggdes en självstyrande stad för de belgiska britterna i en dal som heter Verulamium i dagens Hertfordshire. Cogidubnus - kung över Regni i West Sussex och styrande från Chichester - hade observerat den romerska dominansen från sidan och betalade snabbt tribut till Claudius, som överöste honom med mer mark. Dessutom blev han romersk medborgare och utnämndes till Rex Legatus Augusti in Britannia - Augustus kung och löjtnant i Britannien. Under hans ledning byggdes ett tempel till Neptunus och Minerva, tillägnat den kejserliga familjens välstånd. På andra håll underkastade sig Prasutagus, kungen av Iceni, liksom Brigantes, Rom, eftersom han inte ville kämpa mot det oundvikliga.
Med en fast förankring på ön begav sig Claudius till Rom, där han firade en stor triumf och hyllades som Britannicus. Bågar restes i Rom och Gallien och erövringen skulle hädanefter firas med en festival varje år. Medan Dio hävdar att kejsaren vann en seger vid Themsen, säger Suetonius att han aldrig utkämpade ett enda slag i Britannien. Trots det lyckades Claudius på drygt två veckor, utan att själv spilla blod, få elva kungar att kapitulera. Till och med kungen på Orkneyöarna, på andra sidan Kaledonien, bortom Britannien, svor trohet. Efter att ha säkrat sydöstra Britannien fick Plautius och hans efterträdare Publius Ostorius Scapula ansvaret för att lägga under sig resten av ön. Först måste de dock ta sig förbi Caratacus, som redan innan den trotsiga krigardrottningen Boudica hade rest sig hade samlat motstånd i det bergiga Wales.

Romarna landsteg och byggde en fästning vid Richborough i Kent, en naturlig hamn skyddad från väder och vind

Claudius invasion av Storbritannien gav honom den militära tyngd som behövdes för att hålla sina belackare på avstånd och befästa sitt arv

Colchester Castle byggdes på grunden av Claudiustemplet, som låg i hjärtat av den första romerska huvudstaden i Britannien

Caractacus, den starkare av Cunobelinus två arvingar, överlevde den första invasionen innan han gömde sig i Wales

Kejsaren som vann

Claudius, som var brorson till kejsar Tiberius och sonson till Augustus syster Mark Antonius, var av god börd. Inom kejsarfamiljen ansågs han dock olämplig för offentliga ämbeten. Istället kastade han sig över historien och skrev 20 böcker om etruskerna och åtta om kartagerna. Hans mor och mormor var tvungna att hindra honom från att bevaka det andra triumviratet av rädsla för skandal. Hans självförringande attityd hjälpte honom att överleva både den tyranniske Tiberius och den galne Caligula, men när den senare mördades fick Claudius ta över purpurfärgen.
För att ha upphöjt honom, snarare än dödat honom, gav han prätorianerna 15 000 sestertier och därefter en årlig bonus på 100 sestertier. Efter att ha återkallat många som tidigare hade landsförvisats, och efter att ha avslöjat olika komplotter mot hans liv, drev hans paranoia honom att avrätta många fler. Liksom Caligula saknade han militär erfarenhet, en brist som gav bränsle åt hans invasion av Britannien. Han tog med sig många senatorer för att bevittna den och distrahera dem från att smida ränker i hans frånvaro.
Inom imperiet höll han regelbundna spektakel och var en flitig byggherre, som konstruerade akvedukter och grävde kanaler. Han gifte sig senare med Agrippina, mor till Nero, och utsåg hennes son Britannicus till arvinge efter sin egen son. Han dog år 55 e.Kr., troligen förgiftad av Agrippinas hand.

Efter att ha mördat Caligula hittade pretoriangardet Claudius gömd i palatset och utnämnde honom till kejsare, en åtgärd som aldrig tidigare skådats och som för alltid gjorde honom osäker

© Alamy; Getty Images; Sannse licens CC BY-SA 3.0/GFDL

Krisen under det tredje århundradet

Under halva 300-talet föll det romerska riket nästan in i sin egen mörka tidsålder av sjukdomar, invasioner och civilt kaos

As an erom växte sig större och ståtligare än någonsin tidigare. Dess gränser sträckte sig halvvägs över den kända världen och på hemmaplan var positionen för een enda man den typ av makt som mindre medborgare bara kunde drömma om. I början av 300-talet var romarriket den mest inflytelserika maktbasen i den västerländska civilisationen och siktet var inställt på ännu större expansion.
Men under de närmaste decennierna eimperiet att krackelera. Germaniens stammar och mäktiga persiska nationer anföll de romerska gränserna med förnyad kraft, samtidigt som framstående personer inom armén började tävla om ära och status, vilket skapade en farlig klyfta inom militären. En förödande pförödande pest ocksåsom minskade befolkningen och lämnade högar av ruttna kroppar på gatorna, samtidigt som oroligheter ledde till uppror, uppror och a en allmän känsla av olust över det romerska folket. Det var det närmaste som det romerska riket någonsin kom att utvecklas till sin egen mörka tidsålder; halv a århundrade av kaos som nästan förintade den romerska drömmen för alltid.
Före krisen upplevde Rom något av en guldålder. Augustus uppstigande och skapandet av den eunder furstendömet hade inneburit 250 år av relativ stabilitet och stadig expansion. 'Pax Romana' var namnet som det fick, men det skulle vara en romersk fred som skulle föregå en mycket mörkare tid framöver.
Som den 2århundradet började närma sig sitt slut stod det nu nästan 1.000 år gamla Rom inför ett problem som var inbyggt i dess iimperialistiska styrelseskicket: successionsordningen. Det fanns ingen konstitutionell lag som definierade hur en ny kejsare skulle väljas, något som Augustus och hans julio-claudiska linje kringgick genom att använda adoption som ett tillfälligt sätt att identifiera en arvinge. Allteftersom dynastierna steg och fede flesta kejsare att deras tid som kejsare avslutades med en rivals dolk eller med flera dolkar som tillhörde det missnöjda pretoriangardet. Vissa kejsare dog av naturliga orsaker, men de flesta passerade genom slöjan tack vare mänsklig hjälp.
Så småningom gick det upp för dessa män av status att den verkliga makten i riket inte låg hos dem eller senaten, utan hos arméerna. Arméerna var en självständig enhet, en enhet full av generaler som inspirerade sina män till en nästan kultisk efterföljd. Om en kejsare fick stöd av militären, skulle hans position på toppen av eåtminstone för tillfället. Frågan blev än mer komplicerad när arméerna började bli självmedvetna om sin betydelse i maktspelet i empire.
Vid 235 CEvar arméerna utmattade. Ett långt, blodigt och till synes oändligt utnötningskrig för att skydda Roms kontinentala gränser från de germanska barbarernas horder och de persiska krigarna i det sassanidiska persiska riket hade tömt de stående arméerna och lämnat många av dem förtvivlade och förbittrade. Den dåvarande kejsaren Alexander Severus gjorde inte sin relation till arméerna någon tjänst när han bestämde sig för att

Det sassanidiska persiska riket visade sig vara en värdig motståndare för romarna i öst, särskilt under oroligheterna under krisen

Anbudsgivare till tronen

Under kaoset blev den mäktigaste platsen i landet utspädd på grund av antalet anspråks. Under loppet av ungefär ett halvt sekel erkändes cirka 26 män officiellt av senaten som kejsare (och då räknar vi inte det oöverstigliga antal anspråkstagare som gjorde anspråk på makten utan ett sådant officiellt stöd).
Så varför var det så många? Den Krisen under det tredje århundradet var oroligheter i en omfattning som Rom inte upplevt sedan tiden innan det enades som ett kungarike. Mäktiga familjer ville upphöja sig själva; generaler från armén ville inta den yttersta maktens plats och få riket på fall; och politiker ville helt enkelt ta kontroll över en en gång stor och mäktig nation.
Rom blev också attackerat, ett antal officiellt erkända kejsare föll i strid eller tillfångatogs av fienden. Om dessa anspråk inte föll i strid blev de ofta mördade under det kaos som rådde i 50 år.

köpa en form av fred med perserna. Severus var redan en dålig ledare när det gällde ekonomi, och beslutet att använda de få pengar som fanns kvar i statskassan till vad som i huvudsak var en muta visade sig vara för mycket för vissa generaler, och Severus blev nedskjuten av sina egna män.
Plötsligt var eplötsligt i ett tillstånd av inre kaos då olika nyckelpersoner inom militären presenterade sina egna kandidater till kejsarposten. Detta övergick snart i inbördeskrig när den mäktigaste och mest inflytelserika platsen i landet blev ett förhandlingsobjekt för egen vinning. Senaten, som i slutändan var maktlös vid denna tidpunkt, tvingades erkänna den kandidat som presenterade det mest kraftfulla stödet, och så började ett mönster som skulle innebära att 26 olika män officiellt erkändes som kejsare.
Medan Roms arméer var upptagna med rikets politiska angelägenheter blev einte längre den stående styrka som krävdes för att slå tillbaka de fiender som stod vid dess gränser. I väster återupptog de barbariska horderna sina attacker med blodig kraft. Vandalerna, goterna, karpierna och alamannerna gjorde alla sina attacker mot de västra delarna och ödelade alla bosättningar och spår av romersk infrastruktur som de stötte på. Floderna Rhen och Donau var bara ett av de områden där barbarerna började skära ut sitt köttstycke från Roms utsatta flank.
Denna situation var delvis Roms egen förtjänst. Den romerska kulturen hade för vana att hyra in delar av sina arméer från legosoldater utanför landets gränser i stället för att lägga tid på att utbilda nya soldater från Roms egna led. Kampanjerna kom och gick och behovet av att skaffa fram stora mängder manskap gjorde att Rom skapade hela bataljoner som helt och hållet bestod av barbariska krigare. De som överlevde återvände till sina hem med utbildning av världens mest disciplinerade militär, och långsamt började de oberoende klanerna och stammarna att bilda större förbund.
Situationen förvärrades österut när perserna i Sassanidimperiet fortsatte att nöta ner de romerska styrkorna däroch satte ett konstant avlopp på imperiets resurser. Och medan Roms generaler var indragna i politiska maktspel trängde perserna allt längre in på romerskt territorium. De var mycket mer aggressiva än de folk som hade föregått dem - partherna - och var kapabla att belägra slott och rasera bosättningar.
Situationen förvärrades ytterligare i takt med att landets valuta gradvis förringades. Rikets mynt, denarius, var en gång i tiden tillverkat av rent silver och utgjorde grunden för landets ekonomi. Med tiden minskade silvermängden i mynten till förmån för koppar, och med det började denarens värde att sjunka. I början av 3århundradet var denaren nere på 40% silver. Bå tiden för Gallienus katastrofala regeringstid (253-68 CE) var valutan i det närmaste värdelös när inflationen sköt i höjden. Den romerska ekonomin hade lamslagits och nu hade staten inte längre några pengar att betala armén med.
Utbrott av pest (troligen smittkoppor eller mässling) härjade befolkningen i Rom, och för dem som överlevde, skattebördan (det enda medel senaten hade för att samla in pengar till försvaret av emire) fortsatte att krossa ett folk som redan slitits tunt av oket från det romerska kejsarlivet. Inbördeskriget rasade som en löpeld och kejsarens ansikte förändrades ständigt, ibland inom loppet av några månader.
När kejsar Valerianus tillfångatogs av sassaniderna år 260 e.KrEblev den Romerska emire i det närmaste samman. Sätet för imperial makt kan ha varit en föränderlig en, men med kejsaren själv som nu försmäktade i en persisk fängelsehåla, Rom kunde Rom inte se svagare ut. Det var dolken i hjärtat som orsakade en av de värsta effekterna av krisen - splittringen av Rom. Senare samma år organiserade en romersk general ett uppror mot kejsaren i de galliska staterna Britannia, Gallien och Hispania. De bröt sig loss från Rom och bildade det galliska imperiet.
År 267 E.KRen syrisk drottning vid namn av Zenobia fördel av den minskande romerska närvaron i regionen Palmyra för att avskilja sig från Rom och bilda en självständig stat känd som Palmyrene-imperiet. Under loppet av bara några år hade romarriket splittrats i tre separata stater och resten av riket lämnades att blöda ut mellan två upproriska nya stater. Det var en katastrofal era för eriket, och det markerade rikets allra lägsta ögonblick under krisen. Den eriket var i desperat behov av en räddare. Någon som kunde föra det samman igen.

Inflationen var ett av periodens största problem, då denaren gick ner till 40% silver

Det avgörande ögonblicket
Alexander Severus mördas
235 CE
Ett prejudikat som kommer under de kommande 50 åren av oroligheter, vänder sig kejsar Alexander Severus arméer mot sin ledare när han försökers att köpa ett fredsfördrag med den germanska horden. Han imördas av sina egna trupper, som i sin tur utnämner Maximinus Thrax (en populär general bland arméerna) till nästa kejsare. Thrax regerar i cirka tre år, men invasioner från barbariska styrkor fortsätter fortsätter att dyka upp över nationens gräns. Nyheter når ocksås Rom om attacker från styrkor som tillhör Sassanid-imperiet.

Krisen hade en enorm inverkan på den romerska handeln, och det tog århundraden för denna del av den sociala infrastrukturen att återhämta sig

Maximinus blir mördad
Krisens förste kejsare mördas, kanske av sina egna trupper, och hans död kastar nationen ut i ett inbördeskrig för att utse hans efterträdare.
238 E.KR

Decius och Herennius Etruscus dör
Under en strid för att driva tillbaka en hord germanska barbarer dödas medkejsarna Trajan Decius och Herennius Etruscus i strid. Efter deras död utbryter mer oroligheter.
251 E.KR

Kejsar Valerianus tillfångatagen
I en av de mest pinsamma episoderna för eimperiet tillfångatas Valerianus av det sassanidiska imperiet. Han är nu persisk krigsfånge och fråntas sin titel.
260 E.KR

Det galliska riket avskiljer sig
I den första av två territoriella splittringsincidenter gör den romerske generalen Postumus uppror mot kejsar Gallienus och bildar en ny stat, tdet galliska riket, i Gallien, Britannien och Hispanien.
260 E.KR

Aurelianus besegrar Quintilius
År 270 E.KRutropas två män till kejsare. Aurelianus besegrar Quintilius i strid, och senaten erkänner honom snart som som den verklige härskare av eriket.
270 E.KR

"Den romerska ekonomin hade lamslagits och nu hade staten inte längre några pengar att betala armén med"

Det avgörande ögonblicket
Aurelianus blir mördad
275 CE
Medan han bara regerades i fem år, men den aggressiva militära taktiken hos Emperor Aurelianus ser lyckades han återförena de tre separata rikena. Mde flesta ave tiden har hans stöd av militären och iär snabb i sina beslut att driva tillbaka barbarerna vid varje chans han har. Han överser ocksåöver aurelianska murarna, en stor gräns som omger hela landets staden Rom, ifall en barbarisk invasion någonsin skulle nås hjärtat av riket. Men i-strider och misstro började snart och hans eget pretorianska garde mördades honom vid 65 års ålder.

Persernas tillfångatagande av kejsar Valerianus var en katastrofal förlust för romarna och ledde nästan till imperiets sammanbrott

Det avgörande ögonblicket
Diocletianus avslutar krisen
285 CE
Diocletianus, nu med stöd av den östra armén, står införs den kvarvarande kejsaren, Carinus, för framtiden det romerska riket. Hans sanna natur och karaktär är förlorad i historien, främst på grund av propagandan Diocletianus kommer använda för att smutskasta hans namn och sprida osämja bland sina anhängare. Vi vet inte vet om Carinus dörs i strid mot sin rival eller imördas av sitt eget folk. Det senare, baserat på tidigare exempel, verkar vara det mest troliga eftersom Diocletianus snabbt ficks stöd från både de östra och västra arméerna och senaten. Hans överväldigande stöd hjälperstill att få ett slut tkrisen.

285 CE

Aurelianus återtar det palmyrenska riket
Efter a år av krig för att återförena det splittrade romerska riket besegrar Aurelianus slutligen rebelldrottningen Zenobia genom att svälta ut henne ut från sitt palats i Syrien. Det palmyrenska riket kommer tillbaka under kontroll av Rom.
273 E.KR

Det galliska imperiet faller
I en annan kampanj för att återförena riket seglar Aurelianus till Britannia och besegrar härskaren Tetricus I,och förde Gallien och Britannien tillbaka till romarriket.
274 E.KR

Kejsar Florianus mördas
I ett av många militärt drivna ledarbyten leder en revolt från armén till mordet på Emperor Florianus efter bara tre månaders regerande.
276 E.KR

Kejsar Probus blir mördad
Florianus' efterträdare, Probus, regerade längre (respektabla sex år med tanke på de våldsamma tidens våldsamma turbulens), men även han iså småningom avsatt och mördad i en militär revolt.
282 E.KR

Diocletianus startar en revolt
Kavallerikommendanten Diocletianus startar en revolt när han får höra att medkejsaren Numerianus har dött i strid. Han får stöd av den mäktiga östliga armén.
284 E.KR

Krisens anatomi

Det galliska riket
260 - 274 CE
Provinserna Britannia, Hispania och Gallien bröt sig loss från det eriket år 260 CE mitt under krisens oroligheter och bildade en ny stat - det galliska riket. Utbrytningen organiserades av Postumus, en romersk general som tröttnat på Roms oförmåga att hantera de många invasionerna av barbarer. Germanien och, under en tid, Hispania lades till dess territorier, innan Postumus mördades 268 CE och dess återförening 274 E.KR.
Palmyrenska riket
270 - 273 CE
Centrerat i det antika Semitiska staden Palmyra, var det palmyrenska riket en utbrytarstat som avskilde sig från Rome år 270 E.KR. Staten bestod av de romerska territorierna Syrien Palaestina, Arabia Petraea, Egypten och delar av Mindre Asien och fungerade självständigt i tre år innan en rad interna uppror lämnade dörren öppen för kejsar Aurelianus att förstöra Palmyra och återta territorierna. Det leddes av den syriska drottningen Zenobia och hennes familj.
Det romerska riket
235 - 284 E.KR
Av de tre staterna var den självständiga staten Romarriket med Italien som centrum den största och mäktigaste. Det var också den med demest kaos och oroligheter. Återtåget började 268 E.KR då Ekejsar Claudius II Gothicus drev tillbaka de germanska stammarna Armanni och återtog Hispania från det galliska imperiet. Aurelianus tog sedan över striden och återtog hela av de splittrade territorierna.
Britannien
259 CE
Medan resten av det romerska riket belägrades av barbariska inkräktare - särskilt goterna, som strömmade in i romerska territorier från flera utsiktspunkter - Det romerska Britannien lyckades undvika de flesta av dessa invasioner tack vare att det var avskilt av vatten. Under en tid var Britannien en relativt fredlig plats, men kriserna på andra håll orsakade en inflation som i sin tur skapade ekonomisk osäkerhet bland befolkningen. När den romerske generalen Postumus (som hade sin bas i Britannia) gjorde uppror mot kejsar Gallienus blev Britannia återigen en prioriterad fråga.
Aegyptus
269 - 264 CE
Den romerska provinsen Egypten var ett nyckelområde i det romerska riket, och tack vare sin spannmålsproduktion var den, också det rikaste. Territoriet togs ursprungligen av Zenobia under hennes uppror som ledde till bildandet av Palmyrenska riket. Zenobia gjorde anspråk på en släktlänk till Kleopatra VII och Egypten som helhet, och det var förlusten av just detta rike som fick Aurelianus att återta det så snabbt.

Diocletianus metoder hjälpte till att få ett slut på krisen, men inte ens hans tetrarki var byggd för att hålla och den enskilde kejsarens tidsålder återvände

Carinus visade sig vara den sista kejsaren under krisperioden, och Diocletianus maktövertagande innebar slutet på detta mörka halvsekel

Militären blev en nyckelspelare i krisens politiska sammansättning, vilket ledde till mycket av den civila oron och de interna stridigheterna

I själva verket behövde Rom två män, och den första skulle komma i i form av en man vid namn Aurelianus. Hans föregångare Claudius II Gothicus hade under två år framgångsrikt slagit tillbaka de invaderande barbarerna och till och med vunnit tillbaka Hispania från det egensinniga galliska riket, men föll för den cypriotiska pesten i januari 270 CE. Före sin död utnämnde han sin närmaste befälhavare, Aurelianus, till sin efterträdare, men hans bror Quintillus försökte snart ta makten. Arméerna erkände dock inte Quintilius anspråk, och Aurelianus snabbt besegrade honom snabbt i strid och fick senatens fulla stöd.
Med sina arméers fulla förtroende (en sällsynthet på den tiden) och med sin företrädares insatser fortfarande klingande på slagfältet, ville Aurelianus återförena emen riket blödde från sår på alla sidor och var i stort behov av skydd. Först fördrev han sarmaterna, vandalerna och juthungerna från Roms gränser och fortsatte sedan med att besegra Iuthingi-barbarerna från norr som hotade att nå ända in i Italien till Rom. Med stöd av sina legioner visade sig Aurelianus vara en värdig befälhavare och en kejsare som inte var rädd för att leda en strid. Han förstod dock behovet av att visa Roms befolkning en symbol för att staden var säker under hans tid som härskare - därför byggdes de Aurelianska murarna runt Rom som ett sätt att skydda staden mot en eventuell framtida belägring.
År 272 CEvände sig Aurelianus uppmärksamhet mot konceptet återförening och det avskilda Palmyrenska riket. När Zenob hörde nyheten om den förestående romerska attackenia av den viktiga spannmålsleveransen till Rom från Egypten, vilket tvingade Aurelianus att marschera mot Syrien och återta de förlorade territorierna med våld. Palmyra, den stad där Zenobia hade tagit sin tillflykt till, visade sig vara svår att belägra men Aurelianus var villig att spela det långa spelet och efter sex månader kunde en svältande rebelldrottning och hennes son slutligen tvingades till slut att ge upp.
Aurelianus återvände till Rom med Zenobia i kedjor och Egyptens spannmålsförråd återställda, en kort glimt av positivitet i en annars mörk och förtvivlad tid. Två år senare seglade Aurelianus till Britannia och avslutade sin föregångares'arbete och återinförde rebellstaten i den romerska fållan. Det är uppenbart att hans rykte som en hårdför militär befälhavare föregick honom och den självutnämnde "Galliske kejsaren" Tetricus I erbjöd öppet tillbaka territorierna i Gallien och Britannia (även om han vägrade att acceptera Aurelianus som sin ledare). Så när de två männens arméer möttes på hösten vid Châlons-en-Champagne lämnade den galliske ledaren helt enkelt sitt eget läger och gick in i det Romerska. Under loppet av bara två år hade Aurelianus återställt empire.
Även om stora delar av riket nu var återställt, var empire var fortfarande i nöd. Pesten hade härjat i städer, samhällen och bosättningar - till och med distrikt i Rom var nästan helt öde när folket sökte skydd från pandemin. Vissa städer hade helt förstörts av barbariska attacker, medan andra helt enkelt hade övergivits av rädsla för ett liknande öde. Tiden av ständig rädsla för invasion hade gjort det en gång så enkla-romarna till ett räddhågset gäng - murarna vid rikets gränser och Aurelianus egna försvarsverk runt staden var tecken på ett folk som inte längre kände sig tryggt i sitt eget rike.
Aurelianus gick så småningom samma öde till mötes som så många andra kejsare - att bli mördad.In 275 E.KR, ledde en konspiration bland några av hans fiender till att hans egna män tog livet av honom. Som ett resultat av detta kastades Rom återigen in i inbördeskrig när samma cykel av militära grupper som drabbade samman om kontrollen över tronen fortsatte. Efter mordet på Aurelianus skulle ytterligare sex män sätta sig i den romerska heta stolen och under ytterligare ett decennium rådde ingen civil fred i Rom.
Och så, år 284 E.KRgjorde en annan inflytelserik person anspråk på kejsartiteln - en romersk general vid namn Diocletianus. Till skillnad från många andra före honom hade Diocletianus stöd av de två största militära grupperna i Rom - den östra och den västra armén. Diocletianus var en populär strateg och befälhavare och bestämde sig för att cykeln med enstaka despotiska härskare i Rom skulle leda till att den kris som riket hade befunnit sig i under ett halvt sekel fortsatte. Så med stöd av de flesta av de eimperiets militära makt, avsatte Diocletianus den nuvarande kejsaren och utropades till ny ledare av senaten.
Diocletianus skapade sedan en ny form av styre - tetrarkin. Den empire skulle delas in i fyra separata områden, vart och ett styrt av en enda man, och alla fyra skulle träffas för att diskutera frågor som rörde hela nationen. Idén att ge fyra av Roms mäktigaste familjer en upphöjd status lugnade den krigförande adeln, och med armén på sin sida lyckades Diocletianus effektivt få slut på Krisen under det tredje århundradet till ett slut 284 E.KR.
Men precis som de förstörda bosättningarna, trasiga murarna och pestgroparna var Rom för alltid märkt av ett halvt sekel av konflikt och osäkerhet. Över 100 år av myntförstöring hade i stort sett utplånat den romerska ekonomin och den en gång så silverfyllda denaren var död. Handeln återgick snart till att använda guld.
Roms handelsinfrastruktur hade också drabbats under krisen. Tidigare hade Rom fått en stor del av sin tillväxt genom sin interna handel - där köpmän från eriket reste inåt och sålde till ttill sina romska landsmän. Efter 50 år av oroligheter var vägarna inte längre säkra och handelsmännen reste sällan. Detta ledde till att många medborgare köpte lokalt eller odlade sina egna grödor eller vin, vilket skapade en självtillit som garanterade överlevnad genom de mörka tiderna men som allvarligt påverkade Roms bredare handelsekonomi. Rom skulle överleva, det skulle uthärda, men det skulle bära ärren från krisen med sig för alltid.

"Även om en stor del av riket nu var återställt var imperiet fortfarande i nöd"

Cyprianus pest

Det romerska riket drabbades av ett antal destruktiva pestutbrott under sin existens, varav ett inträffade under krisen på 300-talet. Denna omfattande pandemi, som av historiker är mer känd som Cyprianuspesten, var sannolikt ett utbrott av smittkoppor (en sjukdom som skulle fortsätta att härja i världen, särskilt under den kommande medeltiden). De första fallen dokumenteras någon gång under 250-talet och pesten härjade i två decennier och krävde till och med livet av en av kejsarna, Claudius II Gothicus, i juli 270.
Själva pesten drabbade alla, från kartagerna till goterna, och tycktes sprida sig som en löpeld enligt Sankt Cyprianus, en biskop i Kartago som bevittnade utbrottet. Detta har fått vissa att tro att det antingen var en ny, virulent form av smittkoppor eller den första förekomsten av mässling. Hur som helst tog det över två decennier innan sjukdomen slutligen avklingade.

Vandalerna var en av många barbariska stammar som romarna var i krig med under krisen på 300-talet

Striden
Eftersom en stor del av striden ägde rum i skydd av mörkret blev händelserna kaotiska, och många av de stridande tappade bort vem som stred mot vem.

Förluster
Än i dag vet ingen hur många stridande det fanns på vardera sidan - eller hur många som dog, för den delen. Rapporter från den tiden talar om hundratusentals döda, även om det inte finns något sätt att verifiera detta.

Romarna
Ordet "romare" kan ge associationer till militär storhet, men i själva verket var romarriket vid det här laget bara en skugga av sitt forna jag. Utan hjälp från visigoterna och andra stammar skulle Gallien med all säkerhet ha fallit.

Theodoric
Visigoternas ledare gick med på en allians med romarna inför hotet från hunnerna, eftersom de bebodde Gallien, som Attila var ute efter. I slutändan förlorade Theodoric sitt liv i striden.

De katalauniska slätterna

I ett av de mest legendariska slagen genom tiderna ställdes romarna inför uppgiften att slåss mot den ökände Attila Hunnen

Tslaget om de katalauniska slätterna (eller slaget om Châlons, som det ibland kallas)  år 451 var platsen för en skärmytsling mellan två motståndare med varierande framgångar. På den ena sidan stod romarriket, en en gång mäktig makt som var på tillbakagång efter ständiga angrepp från oav allt mäktigare stammar från hela Europa. På den andra sidan stod en av de främsta förövarna av nämnda attacker: Attila Hunnen.
Attila, känd som "Guds gissel", och hans hunner ingav stor rädsla, och det med goda skäl. Han och hans stam var kända för hur de svepte fram genom det östra romerska riket och ödelade allt i sin väg, oavsett ålder, ras eller rang. Och de letade efter ett nytt mål och slog sig till slut ner i Gallien (nuvarande Frankrike). Även om det nominellt räknades som en del av det romerska riket kontrollerades det i själva verket till stor del av visigoterna, som befann sig under hot från Attila. Barbaren härjade i Gallien, och städer som Köln, Mainz, Metz, Strasbourg och Reims föll för anstormningen; han belägrade sedan Orleans.
Men romarna hade en man som var kapabel att möta den mäktige Attila. Aetius var både krigare och politiker, han hade vunnit många slag som general och var den främste politiske rådgivaren till Valentinianus III, det västromerska rikets kejsare. Efter att ha tillbringat stora delar av sin ungdom med visigoterna och även hunnerna kände han till deras sätt att leva. Denna erfarenhet, i kombination med hans politiska och militära kunnande, skulle visa sig vara avgörande inte bara för att besegra de senare, utan också för att övertyga de förra om att ingå en allians med romarriket. Aetius och hans trupper, tillsammans med en allians av visigoter under ledning av kung Theodoric I och grupper av alaner och burgundare, satte därför kurs mot Orléans.
Det visade sig att de nådde fram precis i tid, den 14 juni, när Orléans var på väg att kapitulera. Trots att hans styrkor var betydligt större än den romerska koalitionen beordrade Attila sina trupper att retirera i god ordning, eftersom han föredrog att möta dem i öppen strid snarare än inom stadens gränser. Han slog läger i närheten av Châlons och väntade tills mörkret föll. Hela tiden förblev Aetius och hans styrkor i stridsformation. Den 20 juni inleddes striderna.
Slaget var ett av de blodigaste som utkämpades under den tiden. Även om Attila tidigt tog överhanden och plöjde igenom alanernas mjuka centrum (som avsiktligt placerats där på grund av deras opålitlighet), besvarade romarna och visigoterna elden genom att attackera flankerna, vilket vände slagets gång. När ljuset återvände och Attila riskerade sitt liv drog han sig tillbaka igen. Det exakta antalet döda (bland dem Theodoric) är okänt, även om vissa källor anger en siffra på 200.000-300.000.
Inför möjligheten att utplåna hunnerna höll Aetius sin hand. Detta har tillskrivits det faktum att förekomsten av en gemensam fiende i hunnerna var det enda skälet till att deras allians med visigoterna höll, vilket de fortfarande behövde för att skydda sig mot ytterligare attacker från vandalerna i söder (som själva först hade framfört idén om att invadera Gallien till Attila). Hunnerna skulle så småningom återvända för att härja i Italien, men för tillfället var det östromerska rikets framtid säkrad - till stor del tack vare Aetius, "den siste av romarna".

Romarriket

Trupper50-80,000

Aetius

LEDARE

Aetius var både krigare och politiker och var enormt populär och kallades "den siste av romarna".
Styrkor Taktiskt kunnig och en stark krigare.
Svaghet Underlägsen i antal av hunnernas styrkor.

Visigotiska kavalleriet

NYCKEL ENHET

De var en viktig del av den romerska alliansen och skulle visa sig vara avgörande i den kommande striden.
Styrkor Starka och svåra att hugga ner.
Svaghet Kan lätt trampa ner sina egna män.

Hasta

VIKTIGT VAPEN

Hastan är en korsning mellan en lans och ett spjut och var bara ett av de vapen som användes av de romerska soldaterna.
Styrkor Användbart för att avvärja angrepp från kavalleri.
Svaghet Kan vara otympligt i närstrid.

01 Attila och hans trupper drar sig tillbaka till sin cirkel
När Attila ser att alliansen mellan romarna och visigoterna har anlänt beordrar han sina trupper att återvända till landsbygden och slår läger nära staden Chalons. Här förblir han inaktiv i sin vagnscirkel; allt medan Aetius och hans styrkor väntar i stridsformation.

02Attila går till attack
Attila anfaller genom centrum med sina hunner, där Aetius avsiktligt har placerat den svagaste delen av sina trupper, Alan-stammen. Det kavalleriangrepp som följer driver alanerna, ledda av kung Sangiban (som tidigare hade försökt förhandla fram en kapitulation med hunnerna medan Orléans var belägrat), tillbaka och Attila följer efter.

06

05

Trots att hans rykte hade försvagats fortsatte Attila att angripa norra Italien året därpå.

09

03 Aetius går till motattack
Aetius hade behållit huvuddelen av sin styrka på flankerna - med sina romerska trupper på vänster sida och Theodoric som ledare för visigoterna på höger sida. Efter Attilas första anfall går romarna till attack och försöker hindra Attila från att retirera tillbaka till sina vagnar. Trots att de anfaller Attilas styrkor är de inte tillräckligt många för att helt överväldiga hunnerna.

04 Visigoterna slår till
Striden fortsätter långt in på natten och striderna blir alltmer desperata. Efter att inledningsvis ha hållits tillbaka av ett starkt motstånd från hunnerna anfaller visigoterna flankerna. I kombination med romarnas angrepp vänder detta slaget till Aetius fördel, och hunnerna pressas på båda flankerna och förnekas det utrymme de behöver för att strida.

05Theodoric dödas
Tragedin slår till för visigoterna. Under anfallet blir Theodoric avhästad, innan han trampas ner och dödas av sina egna män. Det här var ett hårt slag för Aetius, som fick se sin starkaste allierade död.

08

07

10

10  Hunnerna gör sin sorti
Eftersom Aetius inte var villig att fortsätta anfallet tog Attila med sig sina trupper bortom Rhen och gjorde en effektiv reträtt. Han skulle senare återhämta sig och återvända för att ställa till problem för det romerska riket, men under tiden var dess framtid säkrad.

09 Aetius håller sin hand över
Trots att han har möjlighet att förgöra hunnerna en gång för alla väljer Aetius efter en natts övervägande att inte fortsätta förföljandet av hunnerna. Det troliga skälet till detta är att hunnerna utgjorde en gemensam fiende för romarna och visigoterna att enas bakom, och med Theodoric död behövde Aetius vara säker på att han kunde räkna med visigoternas stöd.

Hunner

Attila

Han var en av de mest fruktade militära ledarna genom tiderna och var fast besluten att invadera Gallien.
Styrkor En listig och stark krigare som hade en enorm styrka bakom sig.
Svaghet Taktiskt utmanövrerad av Aetius.

06 Visigoterna kämpar vidare
Trots förlusten av sin kung och ledare kämpar visigoterna vidare med förnyad kraft, ledda av den stupade Theodorics son Thorismund. Thorismund är törstig efter hämnd och leder en kavalleriattack mitt bland Attilas styrkor, vilket orsakar ett stort antal förluster i processen.

07 Kaos råder
Solen har gått ner och det råder stor förvirring när båda styrkorna tappar bort vem som slåss mot vem. I ett fall misstar Thorismund hunnerna för sina egna män och blir nästan själv dödad som ett resultat.

08 Attila retirerar
Attila ser att stridslyckan har vänt mot honom och vill inte riskera ytterligare förluster, utan retirerar med sina styrkor till sin vagncirkel, där hans bågskyttar täcker de retirerande trupperna.

En av de mest fruktade och fruktade stammarna i Europa - vart de än gick lämnade de förödelse efter sig.
Styrkor Modiga och orädda krigare i strid.
Svaghet Gung-ho-naturen gjorde dem särskilt benägna att bli överraskade taktiskt.

Pil och båge

De användes med stor effekt för att täcka hunnernas reträtt och var särskilt dödliga mot alla former av ridande kavalleri.
Styrkor Har god räckvidd och är dödliga i antal.
Svaghet Inte lika effektiv i närstrid.

© Nicolle Fuller; Corbis

Romarrikets sista strid

I 600 år drömde islamister om att erövra den rika staden Konstantinopel. År 1453 förberedde sig båda sidor för en avgörande uppgörelse

Sultan Mehmed II intog sin position på en liten kulle med utsikt över murarna i den antika staden Konstantinopel. De som hade till uppgift att försvara staden - den ortodoxa kristendomens högborg - mot de vågor av angripare som hotade den kunde tydligt se var han befann sig när de från stadsmuren tittade ut över ett otroligt antal tält som låg knappt 230 meter bort.
Teltyperna var uppställda i klungor. I mitten av varje tält fanns en officers provisoriska hem, och ovanpå varje tält fladdrade en trotsig flagga i vinden mot Marmarasjön. Den 21-årige sultanens ceremoniella tält i rött och guld låg längre bak, med en prakt som anstod det ottomanska rikets ledare. Synen av cirka 60.000 soldater tillsammans med tusentals andra som hjälpte till att hålla dem välutrustade och mätta var skrämmande för stadens invånare. Allvaret i hotet mot deras stad var tydligt. För Konstantinopels ledare - den bysantinske kejsaren Konstantin XI Palaiologos - var syftet med den otroliga samlingen inom spottavstånd från den stad som han hade vigt sitt liv åt tydligt. Krig var oundvikligt och hans styrkor var tio gånger fler än hans.
Mehmed var medveten om behovet av ett snabbt krig mot Konstantinopel, med tanke på den logistik som krävdes för att hålla en så stor armé välnärd och frisk. Han hade gett Konstantin ett erbjudande: ge upp staden och han skulle få behålla sitt liv och sitt styre i den mindre staden Mystras. Kejsaren hade vägrat: "Att överlämna staden till dig är bortom min makt eller någon annans makt som bor i den, för vi alla, efter att ha fattat det gemensamma beslutet, kommer att dö av fri vilja utan att skona våra liv."
Den 6 april 1453 kom den första attacken, lätt artilleri sköt mot Konstantinopel. Soldater trängde fram och försökte bryta sig igenom stadens murar, men försvararna visade sig vara starka. De slog tillbaka den invaderande armén och orsakade många dödsoffer. Trots att sprickor uppstod i murarna och fästningar vid Bosporen intogs insåg Mehmed att det inte skulle bli lätt att inta staden. För det behövdes ännu större kraft, så han kallade på något med enorm eldkraft; ett vapen som skulle skaka Konstantinopel som en jordbävning.

Kejsar Konstantin, som staden fått sitt namn efter, döpte den till "Nya Rom" och utsåg den till ny huvudstad

Konstantinopel år 1453 var en prestigefylld stad men inte lika mäktig som den en gång varit

Konstantin XI förstod den politiska betydelsen av sin stad. Det var porten till Europa, en ointaglig muromgärdad stad som under 1.000 år hade belägrats 23 gånger med bara en framgång, i händerna på de kristna riddarna i det fjärde korståget 1203. Avgörande var att Konstantinopel - som var så viktigt för det östromerska riket, eller det bysantinska riket som det senare blev känt som - var centrum för handel och tidigare världens största och rikaste stad. Staden hade stått stark mot det osmanska riket som hade expanderat runtomkring och lämnat den isolerad mitt emellan Europa och Asien.
Constantinopel hade blivit föremål för avundsjuka bland rivaliserande ledare som ville erövra vad som hade blivit den sista utposten av det en gång så mäktiga romerska riket. Anhängare av islam hade belägrat Konstantinopel mellan 674 och 678 och försökte igen 717 och 718 i tron att dess kvarvarande styrka skulle förhindra islams framfart i Europa. Det kristna Europa fruktade Konstantinopels fall, eftersom man trodde att det skulle öppna vägen för islamisk dominans. Men även om staden klarade sig undan erövringsförsöket hade islamiska martyrers död bidragit till att göra den till en helig plats och beslutsamheten att försöka igen brann djupt.
Ynder hundratals år hade det största hotet mot Konstantinopel som centrum för den ortodoxa kyrkan kommit från Rom, den katolska kyrkans centrum. Det fjärde korståget hade förstört Konstantinopels makt och rikedomar, och 1453 var det bara en blek skugga av sitt forna jag. Vid denna tidpunkt bestod det bysantinska riket - som på sin höjd hade omfattat större delen av Medelhavskusten - av Konstantinopel och några kvadratkilometer utanför. Det hade kanske förlorat sin makt, men dess läge och historia gjorde att det fortfarande var åtråvärt. Mehmed ville verkligen ha det.
Tsultanen var fast besluten att lyckas där hans föregångare hade misslyckats. Han hade kommit till makten tack vare sin far, Murat, som hade förhandlat fram en tioårig vapenvila med kristna korsfarare som avsåg att invadera landet. Mehmed hade kommit till makten med en önskan om att bli arvtagare till det romerska riket och utöka sitt inflytande. Han ville ha en tro, ett imperium och en suveränitet i världen och 1453 var tiden mogen. Konstantin XI hade inte samma makt som sina föregångare och staden, med sina 100.000 invånare, var bankrutt. Konstantinopel hade betalat stora summor till det ottomanska riket för att undvika en invasion, men detta ledde bara till att staden blev ekonomiskt förlamad. Nu stod fienden på tröskeln till staden, redo att

Romarriket var bara en skugga av vad det hade varit på höjden av sin makt, men krävde fortfarande respekt

3

5

4

N

S

1

2

Hur stadens
försvar bröts igenom

1. Rumeli Hisari (Europas fästning)Vintern 1451: Mehmed II, med smeknamnet Bozaz Kesen (som betyder "strupskärare"), beordrade byggandet av ett magnifikt slott med 7,6 meter tjocka murar. Slottet ligger vid Bosporen-sundets smalaste punkt och invånarna använde det för att skära av leveranserna till Konstantinopel.

2. Kedjan2 april 1453: Trots att kedjan hade konstruerats århundraden tidigare såg Konstantin XI till att den spändes upp över Gyllene hornets mynning i Konstantinopel när den osmanska armén slog läger utanför dörren. Den hindrade fientliga fartyg från att komma in i inloppet.

3. Fiendens läger2 april 1453: Utanför stadsmuren har fienden, de osmanska turkarna, tillsammans med en europeisk armé slagit läger utanför stadsmuren, den europeiska armén norr om floden, janitsjarerna i mitten som skyddar Mehmed och den anatoliska armén längre ner.

4. Theodosianska muren6 april till 29 maj 1453: Denna 6,5 kilometer långa landfasta mur var det primära målet för den framryckande fienden. De besköt den med kanoneld och försökte bryta igenom den flera gånger innan de slutligen lyckades den 29 maj 1453 och intog staden.

5. VallgravenVallgraven hade tillkommit på 500-talet och utgjorde en extra barriär mellan en invaderande armé och stadsmuren. Vallgraven var ca 20 meter bred och 7 meter djup. De osmanska turkarna försökte desperat att fylla igen vallgraven för att möjliggöra en säker och enkel passage.

6. Förbikoppling av kedjan22 april 1453: När kedjan blockerade tillträdet till Gyllene hornet beordrade Mehmed II att fartygen skulle transporteras över land istället. Mitt i natten drogs de över svår terräng med hjälp av timmerrullar och kastades ut i vattnet igen, till Konstantins stora förvåning.

Sultanen lovade sina män att de kunde plundra staden efter att de tagit den

Utvecklingen av belägringsvapen

Murbräcka
Användes första gången: Okänd
Styrkor: Murbräckor har varit en del av krigföringen sedan urminnes tider och har genom århundradena varit mycket effektiva när det gäller att krossa befästningar. De började som enkla tunga stockar men senare kom svängmekanismer in i bilden, vilket gjorde dem mer avancerade.
Svagheter:Även om de var bra på att slå mot sten och tegel var de nästan värdelösa mot tjockare murar. Soldaterna måste också komma nära för att orsaka skada. Krut och kanoner ersatte denna klumpiga metod.

Belägringstornet
Användes för första gången:
11:e århundradet f.Kr
Styrkor: Flyttbara belägringstorn gjorde det möjligt för soldater att klättra över ringmurar eftersom de var av samma storlek eller högre. På senare år täcktes den nedre delen för att möjliggöra hemligt arbete som att fylla i vallgravar.
Svagheter:Eftersom de var gjorda av trä var de sårbara för kollaps. I Konstantinopel tände försvararna eld på belägringstornen med hjälp av grekisk eld - ett vapen som bysantinerna ofta använde i sjöslag.

Kanon
Användes för första gången:
12:e århundradet e.Kr
Styrkor: Kanoner var mycket effektiva även mot de starkaste befästningar, vilket superkanonerna i Konstantinopel visade. Artillerield användes flitigt under första världskriget och lever vidare i modern form i dag.
Svagheter:Behovet av att ladda om och sikta rätt gör dem besvärliga. I Konstantinopel tog det cirka tre timmar att ladda om superkanonen och det var en tröttsam, manuell process.

Katapult
Användes för första gången:
4:e århundradet f.Kr
Styrkor: Katapulter kunde skjuta missiler över städernas och slottens befästa murar och skapa död och skräck hos befolkningen. De kunde också användas för att krossa murarna med stora stenar.
Svagheter:När försvaret är starkt kan katapulternas effekt neutraliseras. Och oavsett vilken typ av katapult som användes - vissa var dragdrivna, andra skedliknande - var de besvärliga att flytta och placera.

släppa lös helvetet. Den 49-årige Constantine visste att chanserna för hans lilla armé att hålla ut var små, men lovade att kämpa till sitt sista andetag.
Constantinus hade gjort framställningar till påven och visste att en attack från de ottomanska styrkorna inte kunde hållas tillbaka hur länge som helst. De behövde förstärkningar från väst för att kunna hantera hotet. En union mellan de två kyrkorna firades i slutet av 1452, men trots löftet om krigsfartyg kom inga under de följande månaderna och utan hjälp intensifierade Konstantin arbetet med att reparera och förstärka stadens murar.
Ten sista utposten av det romerska riket omgavs av en 19 kilometer lång ringmur, varav den största delen vette mot havet. På den norra sidan fanns en kedja som hade placerats över Gyllene hornets mynning, det främsta inloppet till en stor hamnliknande vattensamling. Den hindrade fientliga fartyg från att segla förbi norra delen av Konstantinopel och var en viktig del av stadens försvar. Konstantins försvarsstrategi gick ut på att lägga större vikt vid den 6,5 kilometer långa landfasta ringmuren, men han var helt omedveten om det senaste hemliga vapnet som hans fiende var på väg att avslöja.
Mehmed tyckte om att upptäcka nya saker och blev därför ganska tagen av ett förslag om att skapa en kanon som var större än någon annan som hade byggts. Han antog att den skulle vara perfekt för att krossa Konstantinopels berömda murar.
Krut hade funnits tillgängligt sedan omkring 1000-talet - det framgår av Songdynastins text Wujing Zongyao - så dess kraft var inte okänd. Ottomanernas nya vapen var dock annorlunda. Det hade tagits fram av en ingenjör vid namn Orban, som hade besökt Konstantinopel från kungariket Ungern och anställts av Konstantin för att utveckla nya vapen. De knappa betalningarna tvingade honom att söka anställning hos Mehmed och han lovade sultanen att han kunde tillverka ett vapen som var tillräckligt stort för att avfyra en enorm sten som skulle riva stadens murar.
Orban fick ett överflöd av pengar och material för att bygga sin beryktade superkanon. Det tog honom tre månader att tillverka det gigantiska vapnet, och slutresultatet blev ett 8,2 meter långt monster som kunde slunga iväg en 272 kilo tung stenkula över en otrolig sträcka på 1,6 kilometer. När den träffade Konstantinopels murar blev chockvågorna enorma. Konstantins män kämpade mot anstormningen när den slog in i stenomgivningarna, vilket fick delar att falla till marken och lämna gapande hål i stadens värdefulla försvar. De tre långa timmar som det tog att ladda om kanonerna gav dem andrum - de kunde använda tiden till att reparera muren med lera och andra material som fanns tillgängliga. Försvararna draperade djurskinn över murarna, vilket tillsammans med leran hjälpte till att dämpa efterföljande slag mot området.
Toljudet och de otroliga skakningarna i murarna och marken när varje kula slog in i stadens murar orsakade lika mycket psykologisk skada som fysisk. Dunkandet pågick i flera dagar. Konstantin fick hjälp av Giovanni Giustiniani och hans armé bestående av 700 yrkessoldater från ön Chiois. Giustiniani bidrog till att hålla murarna reparerade och Konstantinopel fortsatte på något sätt att hålla sig stark. Vid det här laget hade slaget rasat i 12 dagar.
Ett av de viktigaste målen för Mehmeds armé var att fylla vallgraven som omger stadsmurarna så att man snabbt kunde ta sig in, men Konstantins män tömde dem på natten. Trots detta hade det skett tillräckligt med skador och framsteg för ett andra försök att ta över Konstantinopel den 18 april, men detta slogs tillbaka.

Sultan Mehmed hade planerat plundringen av Konstantinopel i flera år

Romarrikets uppgång och fall
det romerska riket

Territorium i besittning
220 FÖRE VÅR TIDERÄKNING
230 E.KR
1453 E.KR

"Han lovade att han kunde tillverka ett vapen som var tillräckligt stort för att avfyra en enorm sten som skulle riva stadens murar"

Konstantinopel

Historiska städer
plundrade

Antwerpen

Rom

Bagdad

Osmanska styrkor bröt sig till slut igenom de robusta stadsmurarna och de kraftiga försvarsverken och tog sig in i staden Konstantinopel. Mitt i det öronbedövande ljudet dödade de hundratals män, tillfångatog kvinnor och barn och plundrade staden på utlovade rikedomar.

Spanien hade förklarats i konkurs och Tercio var arg för att de inte fått betalt och svepte därför in i Antwerpen med avsikt att plundra staden. Under tre dagar stal de ett stort antal föremål och det slutade med att de satte eld på staden och förstörde det rikaste kvarteret helt och hållet.

Den tysk-romerske kejsaren Karl V:s trupper blev arga för att de inte fick betalt. Till slut gjorde mer än 34.000 av dem myteri och begav sig mot Rom. Kyrkor och kloster plundrades och förstördes. Präster, munkar och nunnor var bland dem som slaktades i upproret.

Omkring 150.000 mongoler anlände till Bagdad och den 13 februari gick de in i staden och förstörde och plundrade egendom i en vecka. Ett av mongolernas största brott var att blötlägga hundratals böcker i floden Tigris, men de slaktade också många människor.

Hur mycket av den förstördes?

10%

35%

90%

Viktigt landmärke eller byggnad förstörd

Stadsmurar i Konstantinopel

Dödssiffror

4,000

Huvudsakligt vapen som används

Staden
hall

8,000

Fresker
och
statyer

12,000

Bibliotek

1,000,000

Kanon

29 MAJ 1453

Brand

4 NOV
1576

Svärd

6 MAJ 1527

Knivar

13 FEB 1258

Cassis

En hjälm som är lika mycket för syns skull som för att skydda

Den romerska legionärens hjälm var tillverkad av brons och skyddade hela huvudet. Plymerna på toppen var vanligtvis gjorda av tagel eller fjädrar, men kan ha burits endast för ceremoniella uppgifter.

Pilum

Slå ut fiender på långt håll

Legionärens spjut var metallspetsat och hade en viktad ände och var mellan 1,8 och 2,1 meter långt (sex och sju fot). Det kunde slungas med förödande effekt och var träffsäkert upp till cirka 30 steg i vissa händer.

Gladius

Det primära
vapen som används
under närstrid

Detta korta svärd, som infördes under de puniska krigen, var legionärens främsta offensiva vapen. Det var främst ett stöt- och huggsvärd, idealiskt för närstrid, och blev en del av legionärens signaturrörelse parera och hugga.

Tunika

Ett lager av stoppning under
lorica segmentata

Tunikan bars under rustningen och nådde ungefär till mitten av låret. Den var gjord av grov ull och var oftast röd eller ofärgad (vit). De enda färger som inte användes var svart (eftersom det symboliserade döden) samt rosa, gult och grönt, eftersom de ansågs vara feminina.

Caligae

lättviktsskor byggda för långa marscher

Trots att de på ytan liknade sandaler var de i själva verket marschkängor, tillverkade av läder med kraftiga sulor. De var utformade för att låta luften cirkulera runt fötterna och minska risken för blåsor under marschen, men på kallare platser (som i Storbritannien) användes ofta yllesockor tillsammans med dem.

En romersk legionär

Replik av en typisk romersk soldat ca 750 f.Kr. - 476 e.Kr

Lorica segmentata

Ett lager metall för att avvärja attacker

Denna form av rustning användes en gång bara av de högst rankade soldaterna, men blev så småningom standard efter att romarna förbättrat förmågan att massproducera metallvaror. Den bestod av remsor av järn eller stål som hade värmts upp med kol och kylts i olja eller vatten, och var perfekt för att avvärja svärd och pilar.

Scutum

En sköld som används för både försvar och anfall

Den ovala skölden, kallad scutum, var över en meter lång och tillverkad av plywood och klädd i läder och utgjorde ett värdefullt försvar mot distansvapen. På nära håll kunde den också användas som ett vapen.

© Ian Jackson/The Art Agency

On av de mest effektiva förkrigsplanerna som osmanerna genomförde var att bygga ett stort slott på den europeiska sidan av Konstantinopel, i närheten av staden. Slottet stod färdigt i god tid före belägringen och osmanerna gav det smeknamnet Bogaz Kesen, vilket kan översättas med "halsavskäraren". Det tog bara fyra månader att färdigställa den och den kunde användas för att kontrollera sjötrafiken i Bosporen. De osmanska turkarna kunde strypa leveranserna till Konstantinopel genom att skjuta sönder trotsiga fartyg som försökte segla förbi med hjälp av stora kanoner placerade vid vattenbrynet. Konstantinopel var farligt isolerat.
Ben precis som de osmanska turkarna hade förberett sig hade Konstantinopel gjort det. Försvararna hade spänt en kedja över Gyllene hornets mynning. Genom att blockera tillgången till vattenvägen kunde försvararna förhindra ett angrepp från det hållet. Försvararna hade visat sig skickliga på att avvärja osmanernas marina framryckningar och det hade förekommit nära strider skepp mot skepp där bysantinerna hade gått segrande ur striden. Men genom att skära av Gyllene hornet kunde de koncentrera sina ansträngningar på att försvara murens landområden istället.
Tsultanens lösning var genialisk. Mehmed tittade på kedjan och undersökte marken i närheten. Han bestämde sig för att lösningen skulle vara att dra skeppen över land från havet till det vatten som kedjan skar av. Och så började det. Soldater och oxar drog i skeppen och skickade dem över färdiglagda rullar som var smorda med djurfett. Mängder av skepp drogs över i ett enormt arbete som pågick över en natt. Försvararna blev förvånade och förskräckta och visste inte vad de skulle göra. Fartygen kunde nu skjuta mot den svagt bevakade muren på sidan av Gyllene hornet. Inom några timmar hade stora skador uppstått och den segerrike Mehmed visade sin hänsynslösa sida. När en grupp försvarare lyckades fly från ett sjunket skepp blev Mehmeds straff att låta spetsa dem.
Ten högintressanta katt- och råttaleken fortsatte och Mehmed beordrade osmanerna att gräva under staden. Den 16 maj hörde kristna soldater underjordisk aktivitet och gav sig ut för att undersöka saken. Upptäckten av gruvarbetare satte dem i högsta beredskap och efter att ha löst det första problemet försökte de komma på effektiva sätt att upptäcka ytterligare försök. John Grant, en skotte som hade hamnat i Konstantinopel, rekommenderade att man skulle placera ut hinkar med vatten runt stadsmuren. En krusning på vattenytan skulle omedelbart varna dem för eventuell gruvdrift. Anmärkningsvärt nog fungerade det faktiskt.
Tatackerna må ha slagits tillbaka, men försvararna började bli trötta och murarna var i dåligt skick. Den 27 maj fattade Mehmed beslutet att kasta allt mot staden. Osmanska styrkor bombarderade murarna obevekligt och orsakade stora skador. De var snabba och rasande, vilket gav försvararna lite tid att göra reparationer. Mehmed förberedde sedan sina män för att marschera framåt. De skulle, sade han, inte röra stadens struktur - han ville att Konstantinopel skulle förbli så intakt som möjligt så att det kunde bilda hans huvudstad. De fick dock plundra och förslava. Med detta löfte tillbringade armén den 28 maj med att göra sig redo, be, vila och gå igenom sin taktik.
Konstantin förberedde sin älskade stad, uppmuntrade sina soldater att kämpa till sista man och lovade att försvara sin stad till döden. Det fanns bara 4.000 man kvar för att hålla Konstantinopel - hälften så många som i början av belägringen. Den 29 maj, efter en 47 dagar lång belägring, ryckte angriparna fram och klättrade upp för murarna. De pressades tillbaka av försvararna som slog undan stegar och använde het olja för att skålla angriparna. Två anfallsvågor slogs tillbaka.
Ben Mehmeds janitsjarer - kristna som ottomanerna plockat upp som barn och tränat till krigare - bröt igenom, och deras elitträning gjorde det möjligt för dem att forcera murarna efter många timmars strid. Det förekom närstrid på stadens smala gator. Försvararna visste att staden snart var övermannad. Skrik fyllde nattluften. När de osmanska soldaterna strömmade in i Konstantinopel var staden helt överväldigad.
Tottomanerna slog upp de stora bronsdörrarna i Sankta Sofia och massakrerade ett stort antal gudstjänstbesökare. När prästerna dog vid altaret och ett stort antal fångar samlades in var slutet nära för staden. Deras kejsare slet av sig sina kejserliga ornament så att han såg ut som vilken vanlig soldat som helst, sade: "Staden är fallen och jag lever fortfarande", och rusade mot sin död. Inkräktarna band alla fiender som de inte slaktade, tog kvinnor och slogs om de mest attraktiva av dem. Barn fördes till slaveri och staden plundrades på det lilla som fanns kvar. Efter mer än 1.000 år av ett strålande Konstantinopel var romarrikets sista utpost borta.

Vem fick staden sitt namn efter?

Staden fick sitt namn efter Konstantin den store, den romerske kejsaren från 306 till 337 e.Kr. Han hade kämpat mot kejsar Maxentius om kontrollen över det västromerska riket år 312 och vunnit. Det var en seger som gjorde att han, som den förste kejsaren som konverterade till kristendomen, kunde visa vägen för religiös tolerans.
Under Konstantin blomstrade imperiet och enades till slut 324. Konstantin fortsatte att blicka österut och etablerade Nya Rom i Bysans. Romarna döpte om staden till Konstantinopel till hans ära och den kom att bli huvudstad i det som kom att kallas det bysantinska riket.

Konstantinopel var den sista pärlan i det bysantinska riket, en påminnelse om romarrikets militära skicklighet

© Rex; Alamy; Thinkstock

Vad hände sedan?

Även om de kristna strävade efter att återta Konstantinopel efter dess fall, rann ambitionerna ut i sanden på 1500-talet. Många av det bysantinska rikets lärda män hade gett sig av och sökt ny inspiration och översvämmade Europa med läror och kultur, och Konstantinopel förvandlades till en islamisk stad.
Konstantinopel - som bytte namn till Istanbul - blev attraktivt för muslimer, judar och kristna, och de levde i harmoni i en stad som Mehmed II hade återuppbyggt både strukturellt och kulturellt. Med det ottomanska riket på tillbakagång medförde 1900-talet förändringar. Första världskriget innebar att Istanbul kom att ockuperas av Storbritannien, Frankrike och Italien, vilket ledde till att Republiken Turkiet grundades 1923.